Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Kel Kade v nakladatelství

Králův temný vzkaz

Osvobodit temnotu

Vláda šílenství*

Legendy Ahnu*

* Připravujeme

Free the Darkness

Copyright © 2015 by Dark Rover Publishing LLC

All rights reserved.

Cover © Martin Kapošváry, 2024

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-574-7

ISBN mobi 978-80-7594-575-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print/

Dík patří mé rodině a mojí nejtrpělivější, nejchápavější dceři, které mi během psaní dodávaly odvahu a podporovaly mě

MAPA VÝCHODNÍHO ASHAIE

REGIONÁLNÍ MAPA SOUELIJSKÉHO MOŘE

Prolog

„Dobří lidé chtějí moc jenom proto, aby věci napravili. Velcí lidé chtějí věci napravit a hromadí moc, aby toho dosáhli. Velcí vůdci najdou ty, kdo jsou moci hodni, a nápravou věcí je pověří.“

- Coroleus roku 1067

Unaveného jezdce zaplavila úleva, když z ponuré, měsícem prozářené tmy konečně vystoupil jeho cíl. Vůbec si nebyl jistý, jestli při své misi uspěje, a kdyby selhal, nedožil by se toho, aby mohl litovat.

Připomněl si, že kdyby ho ti lidé plánovali zabít, ani zbraně, ani léta výcviku a zkušeností by mu nepomohly.

Úleva, kterou mu sotva před několika okamžiky přinesla skutečnost, že dosáhl své destinace, trvala jen krátce, znovu se v něm totiž ozvaly neodbytné pochybnosti, které ho pronásledovaly od začátku mise. Krev se mu rozpálila, když jeho pečlivě vykonstruované obrany prolomila zdrcující úzkost. S loajalitou a ctí se člověk daleko nedostal. Útroby se mu stáhly, jako když se zkroutí lano. Jako oprátka. Ale ne, tito lidé by se s oprátkou neobtěžovali. Neuvidí smrt přicházet. V jednu chvíli bude naživu, bude dýchat a přemýšlet, a pak prostě přestane existovat. Jezdec ani nezvážil, že by se mohl setkat se Stvořitelem. V posmrtném životě nečekala žádná sláva – ne muže, jako byl on. Žádný přísahou vázaný člověk, který upoutal pozornost svého lenního pána, nemohl doufat ve spasení. S loajalitou a ctí to člověk koneckonců daleko nedotáhl.

Zatímco se jeho kůň plahočil k zlověstné pevnosti, myslí mu probleskly obavy z budoucnosti. Jak ho uvítají? Bude jeho úspěch jednoduše přijat jako přirozený důsledek splněné povinnosti, a to navzdory všem zkouškám, kterými prošel, a prohřeškům, kterých se dopustil? Nebo mohl doufat v to, že mu poblahopřejí k odvaze a k neotřesitelné oddanosti lennímu pánovi? Tlumeně zabručel. Je to asi stejně pravděpodobné, jako že se někdy setkám se Stvořitelem, pomyslel si trpce. I kdyby ho nezabili tady, s největší pravděpodobností zahyne po návratu ke svému pánovi poté, co splní svoji povinnost.

Rozhodl se mu jeho pán konečně dát větší důvěru, když mu svěřil tento úkol, nebo byl jenom volným koncem, jehož osudem bylo padnout za oběť nešťastné „nehodě“? Ani jedinkrát ho nenapadlo, že by se nevrátil – alespoň ne na delší okamžik, než bylo jediné nadechnutí. Kdyby se dal na útěk, pronásledovali by ho a netrvalo by dlouho, než by jeden z nich ukončil jeho život. Krátké dny – hodiny? – svobody by vyplnily hrůza a děs, zatímco by čekal na to, až ho pozře ponurá černá prázdnota. Ne, útěk nikdy nepřicházel v úvahu. I kdyby existovala sebemenší šance na úspěch, nemohl si dovolit ji ani zvážit. Koneckonců byl loajální a čestný.

Osamělý jezdec se zhluboka, roztřeseně nadechl, zklidnil své nervy a urazil posledních několik kroků k pevné železné bráně. Přitáhl koni uzdu a čekal. Nebylo nutné zabušit ani se jinak ohlásit. Věděli o něm dlouho předtím, než temnou citadelu spatřil. Kovový kolos vrat se otřásl, břinkl a krátce zasténal, poté se brána otevřela, a to naprosto tiše, slyšet bylo pouze ševelení vzduchu, který se svíjel okolo monstrózní stavby a nyní byl vtahován průchodem dovnitř.

Pobídl patami koně, projel tím, co považoval za ten nejtemnější a nejčernější stín, jaký kdy spatřil, a nemohl se nezachvět, když zvážil možné důsledky překročení této hranice. Ze stinného výklenku před ním vystoupila měsícem ozářená postava. Ostatní by výklenek možná označili za dveře do hlavní síně. Z jeho pohledu to klidně mohl být portál do H’khajnaku, démonské říše.

Znepokojený válečník zklidnil svůj dech a donutil své ruce, aby přestaly svírat uzdu tak pevně. Vyhnat napětí z ramen, a popravdě i ze zbytku těla, se mu však nepodařilo. Válečný oř frkal a dupal, neboť bezpochyby vnímal úzkost svého jezdce. Hrůzy a nebezpečí, které musel překonat, aby se sem dostal, se v něm nakupily a nyní se obával, že ho přemůžou. Zkušený veterán se podobně nechoval. Možná se konečně zhroutil.

Navzdory šeru měsíc jasně zářil, jezdec tak rozeznal většinu rysů blížící se postavy. Jednalo se o muže středního věku s přísným obličejem, který zjevně znal pouze dva výrazy, a to bezbarvý stoicismus a chmury. Měsíční svit se odrážel od jeho plešatící hlavy, absorboval ho však hrubý, tmavý materiál jeho hávu, který mu spadal do půlky stehen. Pod hávem, staženým koženým opaskem, měl prostou tuniku a kalhoty tmavé barvy. Jezdec nedokázal říct, jestli má na opasku přezku, poněvadž nic z toho, co měl muž na sobě, neodráželo světlo. Kdyby si zahalil hlavu, patrně by dočista splynul s okolím, což bylo s největší pravděpodobností také jeho záměrem. Ačkoli u sebe neměl žádné viditelné zbraně, vzhledem k místu, kde se nacházeli, byl dozajista dobře ozbrojený. Muž se zastavil několik kroků od jezdce, nevyzval ho však, aby sesedl.

„Přinesl jsi to?“ zeptal se muž tichým, drsným hlasem.

„Ano…“ zachraptěl jezdec. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Ano, přinesl jsem ho.“

Muž zabručel. „Nezáleží, jak té věci – jak jemu, jestli je ti to tak milejší – budeš říkat. Už to není podstatné.“

Válečníkova hrůza trochu ustoupila, nahrazena pobouřením. „Bez ohledu na své záměry byste raději neměli zapomínat na to, kdo to je. Jinak toho budete litovat.“

Muž v hávu se skoro zasmál – skoro. „Netušil jsem, že máš věštecký dar. To ty by sis měl raději zapamatovat, že tohle,“ ukázal zkrouceným prstem na uzlíček na válečníkově hrudi, „není osoba. Je to zbraň, nově ukovaná, a ještě bez ostří. Nikdo, kdo se s ním setká, nepřežije, aby o tom mohl vyprávět.“

„To platí i pro tebe?“ odsekl jezdec. Obavy o vlastní bezpečí ho rychle opouštěly, jak mu začala docházet realita. Možná měl utéct. Určitě by ho našli, dozajista by však ještě předtím dokázal někde ukrýt jedno malé dítě, třeba u nějaké milují rodiny. Až by mu zajistil budoucnost, mohl padnout na svůj meč a zabránit jim tak vypáčit z něj informace mučením. Lehce uzlíček stiskl a ten vydal tiché, bublavé kúú.

Po mužově tváři se rozlil krutý úsměv, když odpověděl: „Budu žít, abych splnil svůj účel, stejně jako ty. Nikdo z nás nemůže chtít víc. Teď mi ho dej. Už není tvoje starost.“

Kapitola 1

Prasklá kost projela kůží a z rány se vyvalila krev. Od skalních stěn se odrazilo zakvílení, ze kterého se až svíral žaludek, a vyděsilo všudypřítomné ptáky, takže všichni do jednoho vzlétli. Když přešlo ve sténavé vzlykání, lesklí černí havrani se vrátili zpátky na svá bidýlka, na šedé větve ubohého zakrslého stromu rostoucího na nádvoří.

„Ticho!“ Rozkaz doprovodilo prásknutí biče následované tichým, přidušeným výkřikem. „Nesmíš dovolit, aby tě někdo zaslechl, a to ani když se zraníš – hlavně když se zraníš. Ticho! Vždycky. Buď. Zticha.“

Hluboké vzlyky postupně nahradilo tichoučké, kňouravé fňukání, jak se malý Rezkin vzchopil. V šesti letech už dobře věděl, že neměl vykřiknout. Byl hloupý, tak hloupý. Musel rychle přemýšlet. Každým okamžikem začne mistr Jaiardun klást otázky a on potřeboval znát odpovědi, jinak ho bude čekat ještě krutější trest. Jak mohl spadnout? Měl být opatrnější. Kdyby při plížení po hradbách náležitě rozložil svoji váhu, nikdy by po uvolněném kameni neuklouzl. Neustále měl být připravený vykompenzovat nerovný nebo zrádný terén. Při šíleném úprku, kterým si chtěl vynahradit čas ztracený tím, že se zapletl do lana, se stal neopatrným. Nejhorší však nebyl pád, ačkoli i ten by mu vynesl přísné potrestání. Ne, jeho osud zpečetil výkřik.

Konečně se mu podařilo vtáhnout do plic hluboký nádech a pomalu zaostřit. Prudká bolest ho na několik okamžiků oslepila, jak mu mysl zaplavily žár a světlo. Hlava se mu točila tak silně, že mu hrozila ztráta vědomí… nebo snídaně, aspoň tu se mu ale podařilo udržet uvnitř, takže se vyhnul přinejmenším těmto bídným následkům. To by bylo mnohem horší než situace, ve které se ocitl nyní. Vykřiknout znamenalo upozornit na sebe, stále se však mohl bránit nebo spáchat sebevraždu, aby se vyhnul zajetí. Ztráta vědomí vedla k odhalení, a navíc k zajetí. To se nesmí nikdy stát, pravidlo 117. Rezkin to dobře věděl. Přesto nezvládl nedobrovolný zvuk, který z jeho malých plic unikl, potlačit.

Dopadl na něj stín, jak se nad ním vztyčil mistr Jaiardun. V obličeji byl rudý a oči pod silně svraštěným obočím mu zuřivě žhnuly. „Selhal jsi! Vysvětli to.“

Rezkin spolkl knedlík v krku a několikrát se rozechvěle nadechl nosem, aby ovládl nevolnost, než dokázal promluvit. „Mistře, nedostatečně jsem rozložil svoji váhu a uklouzl jsem po uvolněném kameni. Spadl jsem.“

„To vidím, že jsi spadl,“ vyštěkl mistr Jaiardun. „Pořád jsi příliš slabý. Nezvládl jsi potlačit bolest. Budeš na tom pilně pracovat. Tím si můžeš být jistý. Teď si to narovnej,“ řekl mistr Jaiardun a mávl rukou na jeho zranění.

Zranění tepalo bolestí tak nesmírnou, že si Rezkin stále nebyl jistý, jestli dokáže zůstat při vědomí. Jakmile mu oči padly na krvavý bílý okraj kosti trčící ven z kůže a vlny, zatočila se mu hlava, a přece jenom vyzvrátil snídani. Poté se rozvzlykal: „Mistře, já nemůžu.“

Mistr Jaiardun se mu vysmál: „Pak zemřeš. Myslíš si, že tu vždycky bude někdo, kdo ti pomůže? Ne! Musíš si pomoct sám. Sám. Nikdo ti nepomůže. Nikoho nebudeš zajímat. Jestli tě dopadnou, s největší pravděpodobností tě hned na místě zabijí, nebo tě budou mučit, aby z tebe dostali informace, a teprve pak tě zabijí.“

Rezkin popotáhl a s kňouráním se zdráhavě natáhl po noze. Levá holenní kost se zlomila přibližně uprostřed. Mohlo to být mnohem horší. Pád z výšky dvaceti stop mohl člověka snadno zabít. Uvědomoval si, že patrně utrpěl i jiná zranění, jenže bodavá bolest v noze vše ostatní zastiňovala. Povytáhl si nohavici, aby odhalil své zranění, a opět ho zaplavily nevolnost a mdloba. „Já… já nemůžu, mistře,“ vzlykal.

„Muži si musí svá zranění ošetřit sami,“ prohlásil mistr Jaiardun, jako by to bylo tak prosté.

„Ale já jsem jenom malý-muž,“ namítl Rezkin. „Nevím jak.“

„To není žádná výmluva! Pořád jsi muž. Nikdy z tebe nebude velký-muž, pokud neovládneš tuto ‚dovednostʻ,“ odmítl rázně mistr Jaiardun.

„Jaiardune, to stačí.“ Tichý, avšak pevný hlas zazněl odněkud zpoza Rezkina.

Překvapeně otočil hlavu tak prudce, až mu z nohy vystřelila do těla ostrá bolest. Měl slyšet mistra Peidera přicházet. Měl přesně vědět, kde se ten starý muž nachází. Rezkin si začal dělat starosti o svoji mysl. Jak mohl tolik selhávat?

Mistr Peider si malého Rezkina kriticky změřil. Když si všiml paniky v jeho tváři, pravil: „Na vině je bolest, Rezkine. Zatemňuje mysl. Brání jasnému uvažování, člověk tak snadno ztratí přehled o svém okolí a někdy dokonce i zapomene, kdo je a co má dělat. Zranění je devastující. Bolest může být smrtící.“

Mistr Peider se s klidnou jistotou obrátil k mistru Jaiardunovi. „Odnesu ho. Bez náležitého ošetření zkušeným léčitelem by to zranění mohlo zcela zničit všechno, co jsme ho naučili. Stal by se z něj mrzák, byl by k ničemu.“

Mistr Jaiardun nespokojeně namítl: „Musí se naučit, jak se sám ošetřit. Pokud v budoucnu už nikdy podobně mizerně neselže, bude to jediné takové zranění, které ho potká, a on tu zkušenost potřebuje. Navíc ho to naučí být opatrnější.“

Mistr Peider se zamračil. „Vím jistě, že už své neopatrnosti lituje. Nepodám mu během ošetření sedativa. Bude sledovat, jak se to dělá, aby si v budoucnu uměl poradit. Budu ale muset použít trochu prášku ke stimulaci a urychlení léčení, pokud nechceš, aby byl půl roku vyřazený z výcviku. Něco takového očividně bez pomoci nezvládne.“

„V pořádku,“ zafuněl mistr Jaiardun. „Jenom se postarej, aby si z toho odnesl ponaučení. Byla by to promarněná šance, kdyby ošetření prospal a nic si z něj neodnesl.“ S chmurným zamračením se obrátil zpátky k Rezkinovi. „Až se uzdravíš, znovu se mi postavíš. A nebude se ti to líbit.“

‚Líbitʻ? Co to znamenalo? Rezkin stáhl obočí ve své malinké tváři a zamračil se. Nebyl si jistý, co znamená ‚líbitʻ, ale možná to byla věc velkých-mužů. Bude se na to muset později zeptat mistra Peidera. Věděl, že se musí naučit ještě spoustu věcí velkých-mužů. Mistři mu vysvětlili, že když muži přichází na tento svět, jsou velmi malí a nic nevědí. Aby se z něj stal velký-muž, musel si osvojit ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ. ‚Nevědomostʻ (to je neznalost ‚pravidelʻ a ,dovednostíʻ) nebyla omluvou pro selhání. Malí-muži byli trestáni za ‚přestupkyʻ (to znamená za porušení ‚pravidelʻ a selhání v ‚dovednostechʻ), jak se ale stávali většími, byli trestáni míň, neboť si ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ osvojili.

Rezkin se chtěl stát velkým-mužem co nejdřív, proto pilně studoval všechna ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ. Právě teď ovšem v ‚dovednostechʻ mizerně selhal. Navíc porušil pravidlo 6 – Nezraň se a pravidlo 12 – Nedělej hluk. Když se k němu mistr Peider sehnul, Rezkin se ostře nadechl, jelikož na dláždění spatřil krev a zvratky. Takže porušil i pravidlo 10 – Nezanech žádné důkazy. V okamžiku, kdy ho mistr Peider zvedl ze země, propálila se Rezkinem ostrá bolest a všechno zčernalo.

Rezkin se natáhl po pohupující se větvi, jejíž hrubou kůru sevřel sotva špičkami prstů. Jakmile se však zachytil, využil značnou sílu svého šlachovitého těla k tomu, aby se vytáhl nahoru. Usadil se na větvi a opět se rozhlédl. Stále piloval své pozorovací schopnosti. Mistr Jaiardun ho ujistil, že až vyroste a bude z něj velký-muž, nebude už se muset na své okolí tolik soustředit. Ona ‚dovednostʻ se stane jeho přirozeností do té míry, že ji bude používat automaticky a bez přemýšlení. Prozatím se ale musel soustředit. Janičáři Farson a Adona tu někde byli a hledali ho. Toto byl doposud nejobtížnější úkol, jaký mu svěřili. Nejenže se musel potají vplížit do pevnosti, musel to navíc udělat ve dne a její „obyvatelé“ před ním byli předem varováni.

Na nádvoří ani na protějším balkóně neviděl žádný pohyb. Na chvíli se zadíval do stínů po straně. Neviděl však nic, co by naznačovalo, že se tam někdo ukrývá. Odvrátil pohled a znovu oblast prozkoumal periferním viděním. Koutkem oka člověk často zahlédl věci, kterých si při pohledu zpříma nevšiml. Přesto se nic nezměnilo.

Zhluboka se nadechl, vstal a balancoval na špičkách. Obvykle by natočil chodidla do strany, kdyby potřeboval přejít po kolébajícím se stromu, jenomže to, k čemu se chystal, vyžadovalo rychlost a sílu. Bez váhání vyrazil vpřed, nohama se přitom sotva dotýkal větve, odrazil se a skočil. Zrovna když si začínal myslet, že špatně odhadl vzdálenost, ocitlo se zábradlí balkónu na dosah. Pevně se chytil otesaného kamene, zhoupl se a chodidly narazil na stěnu pod balkónem. Jeho nohy se setrvačností skrčily, schoulil se tak jako zmije, načež se od stěny odrazil a prsty na rukou zatlačil jemně dolů. Vystřelil vpřed a přes zábradlí a tiše přistál ve stínu kamenné stěny.

Měkké boty lehce dopadly na kámen, nezpůsobily žádný hluk a ani nezanechaly žádnou stopu. Balkónové dveře byly určitě zamčené, ale na tom nezáleželo – už ne. Minulý rok si osvojil Páčení zámku. Nyní, ve svých dvanácti, se soustředil na řadu jiných ‚dovednostíʻ, v současnosti byla nejdůležitější Tajná invaze za denního světla. Jeho úkolem bylo vplížit se do pevnosti, z předem určeného místa odnést určitý předmět a následně ho vrátit mistrovi čekajícímu ve stájích. Nejenže se od něj chtělo, aby svůj úkol splnil, aniž by ho chytili, nikdo se rovněž nesměl dozvědět, že předmět zmizel, dokud úkol nedokončí. Pět janičárů bylo přidělených jako regulérní stráže na stálé posty, čtyři hlídkovali kolem a dva, Farson a Adona, po něm aktivně pátrali. Janičárům bylo povoleno zkontrolovat předmět pouze jednou za dvacet minut, takže si musel jeho vyzvednutí přesně načasovat.

Rezkin musel celou invazi naplánovat sám, což patřilo k jeho Maskovací strategii a taktice. Co však dělalo celou věc ještě těžší, byl fakt, že při tomto konkrétním úkolu nesměl nikoho zabít, a dokonce se ani dostat s některým ze strážců do křížku. Měla to být skutečná zkouška jeho schopnosti dostat se dovnitř a zase ven, aniž by to někdo zjistil.

Rezkin proklouzl balkónovými dveřmi a zamkl je za sebou. Tudy odejít neplánoval, proto se postaral, aby na místě nezanechal žádné důkazy o své přítomnosti. Odemčené dveře by ho okamžitě prozradily. Tuto cestu si vybral proto, že byla tak očividná a otevřená. Kdyby si obyvatelé nebyli jeho úmyslu vloupat se dovnitř vědomi, nikdy by tudy nešel. Protože však po něm pátrali, ani je nenapadne, že by si zvolil tak zranitelnou cestu dovnitř.

Salónem proběhl co nejrychleji, přičemž zůstal skrčený jen pro případ, že by někdo nahlédl řadou nezakrytých, otevřených oken dovnitř. U dveří na chodbu si lehl a přitiskl k nim ruku a ucho. Sledoval světlo, které pronikalo dovnitř škvírou pod nimi, a pátral po nejslabším vánku. Když se ujistil, že přede dveřmi nikdo není, velice opatrně je pootevřel jen natolik, aby se jimi protáhl. Vzhlédl, strnul a srdce se mu divoce rozbušilo, jeho pozornost totiž upoutal obrněný strážce stojící v pozoru přímo naproti němu.

Brnění. Zhluboka nasál vzduch do plic, aby zklidnil své tlukoucí srdce. Plátová zbroj. Žádný ze strážců plátovou zbroj nenosil. Bylo to jenom prázdné brnění. Žádnou ze zdejších chodeb nikdy dřív brnění nezdobilo. Umístili ho sem proto, aby ho zmátli nebo vyděsili. Uvědomil si, že si musí pospíšit. Jestli ho sem dali, znamenalo to, že zvážili možnost, že přijde tudy. Nedalo se říct, kolik dalších věcí mohli změnit, aby ho popletli.

Rezkin věděl, že mu zbývá jen několik okamžiků, než chodbou projde strážce na další obchůzce. Rychle a tiše se rozběhl k místu, kde se chodba na křižovatce ve tvaru písmene T setkávala s jinou. Tady to začne být komplikované. Třicet kroků nalevo ústila tato chodba do další. Strážce jí bude procházet zrovna ve chvíli, kdy do chodby, ve které stál právě teď, vejde na obchůzce jiný strážce. Do chodby tak bude muset vklouznout přesně ve chvíli, kdy druhý strážce zmizí z dohledu, jinak ho ten první zahlédne. Strážci koordinovali své pohyby s pomocí časových přístrojů. Rezkin žádný vlastní časový přístroj neměl, před dvěma dny však obdržel kopii obchůzek, což mělo simulovat to, že má v rezidenci špeha. Trasy a pohyby strážců si vštípil do paměti do té míry, že se mu o nich včera v noci dokonce zdálo.

Nastražil uši. Bylo to zašoupání? Rezkin napnul sluch, aby mu neunikl průchod strážce ve třetí chodbě. Tam. Byl si jistý, že slyšel vrznutí. Další dva nádechy poskytnou strážci dost času na to, aby prošel. Tiše vydechl a nahlédl za roh zrovna ve chvíli, kdy muž s hnědými vlasy zmizel. Rezkin se prudce pohnul a vrhl se za roh a do druhé chodby právě ve chvíli, kdy se z průchodu, který právě opustil, ozvalo šoupání nohou.

Chvíli poslouchal. Neozvaly se žádné běžící kroky. Znovu tiše vydechl. Strážce ho neviděl. Naštěstí se nemusel snažit vyhnout úplně všem strážcům, neboť byli rozmístěni po celé pevnosti. Pokud se mu podaří vyhnout druhému strážci a pak tomu, který hlídkoval v blízkosti jeho cíle, bude to v pořádku – aspoň dokud nebude mít předmět v ruce. Pak se bude muset dostat ven dřív, než odhalí, že tu byl.

Dostal se na konec další chodby a nahlédl za roh. Druhý strážce mířil pryč od něj. Rezkin nemohl čekat, dokud chodbu neopustí, bude ho tudíž muset tiše následovat a doufat, že se strážce neotočí. O dvacet pět kroků dál v chodbě se nacházel výklenek s kumbálem, v němž se ukrýval vchod do nepoužívaných chodeb pro služebnictvo. V pevnosti samozřejmě žádné služebnictvo nebylo, řekli mu však, že kdysi dávno sloužila k nějakému jinému účelu. Nikdo se neobtěžoval prozradit mu k jakému. Nezáleželo na tom. Dnes ty chodby použije.

Rezkin se tiše plížil asi padesát kroků za strážcem, když tu ucítil štípání na kůži a zježily se mu vlasy na krku. Věděl, že se k němu zezadu někdo blíží. Vystřelil vpřed tak rychle, jak jen mohl, v naději, že nenadělá žádný hluk, a vklouzl do výklenku. Tlukot srdce a šumění krve v uších mu ztěžovaly zaslechnout, jestli se za ním někdo nepustil.

Rezkin se několikrát zhluboka nadechl a třesoucími se prsty sáhl do váčku u opasku. Rychle vytáhl malou hliněnou nádobku s korkovou zátkou. Vydloubl z ní hrudku hustého maziva z prasečího tuku. Trhanými pohyby mazivo nanesl na staré panty na dveřích kumbálu, vrátil zátku na místo, zatajil dech a do těžkých dveří se opřel. Lehce se otevřely a on tiše vydechl. Vklouzl dovnitř a zavřel za sebou zrovna ve chvíli, kdy se v dohledu výklenku objevila noha v těžké botě. Zrovna teď tu žádný strážce neměl být, takže to museli být Farson nebo Adona. Musel si pospíšit. Kdyby se některý z janičárů rozhodl v tuto chvíli zkontrolovat kumbál, bylo by po něm.

Namazal panty na dalších dveřích a strčil do nich, nechtěly se však otevřít. Uvědomil si, že se do nich bude muset zapřít celou vahou, a jen doufal, že nenadělá rámus a nezburcuje strážce. Musel to zkusit třikrát, nakonec se však dveře s prásknutím rozlétly. Rezkin sebou při tom zvuku trhl. No ovšemže porušil pravidlo 12… už zase. Toto pravidlo muselo být ze všech nejtěžší. Některá byla mnohem snazší, třeba pravidlo 156 – Nezemři.

Rezkin vykročil chodbou, najednou se však zarazil. Ohlédl se a uvědomil si, že udělal chybu. Porušil další ‚pravidloʻ. Pravidlo 10, už zase. Nezanech žádné důkazy. Podlaha v chodbě byla pokrytá prachem a on v něm nechával šlépěje. Zvážil své možnosti a rozhodl se, že má jenom tři. Zaprvé se mohl pokusit najít způsob, jak stopy zamaskovat, což by bylo obtížné a časově náročné. Zadruhé mohl celou chodbu uklidit, což by sice smazalo jeho stopy, mohlo by to však lidi upozornit na to, že tu nedávno někdo byl. I tato metoda byla časově náročná, navíc neměl koště. A nadělal by rámus. Rozhodl se tudíž pro třetí možnost, neměl na vybranou. Půjde dál a bude doufat, že skutečnost, že se chodba běžně nepoužívá, pro účely zkoušky postačí. Bylo nepravděpodobné, že by tudy někdo šel a jeho stopy odhalil.

Chodba pro služebnictvo několikrát zahnula a dvakrát se rozvětvila, než Rezkin prošel dalšími dveřmi na toaletu. Stačil jediný nádech a zalkl se. Uvědomil si, že by záchod nutně potřeboval vyčistit. Rezkin rozhodně nechtěl být tím, koho tím úkolem pověří. Pootevřel dveře toalety a vyhlédl ven do chodby. Cílová místnost ležela deset kroků nalevo od něj a naproti přes chodbu. Mistři nepostavili strážce přímo před ni, neboť to by učinilo test nemožným. Místo toho strážce procházel chodbou každé dvě minuty.

Rezkin dveře zavřel, když jeden vyšel zpoza rohu. Bylo by mnohem snazší, kdyby ho mohl prostě zabít, jenže to nesměl. Chvíli napjatě čekal, dokud neprošel kolem, pak napočítal do patnácti a teprve potom si ověřil, že strážce zahnul za roh na opačném konci chodby. Rezkin za sebou zavřel dveře a tiše se rozběhl k cílové místnosti. Stiskl kliku, bylo však samozřejmě zamčeno. Pro mistra zámků to ale problém nebyl. Rychle si dveře otevřel, ale skoro ne dost rychle na to, aby se vyhnul dalšímu strážci.

Jakmile vklouzl do místnosti, oddychl si. Dalších dvanáct minut dovnitř nikdo nevstoupí. Nejraději by vnikl do místnosti hned po kontrole, aby měl celých dvacet minut na únik z pevnosti a návrat k mistrovi, těsně před kontrolou a krátce po ní by ho však v okolí místnosti určitě očekávali. Proto se rozhodl vstoupit do komnaty později a vzdát se tak trochy času na útěk.

Mistři mu neprozradili, co může po příchodu do místnosti očekávat. Myslel si, že bude muset předmět hledat, k jeho úlevě však byl vystavený na stojánku na toaletním stolku. Jednalo se o náhrdelník s jemným stříbrným řetízkem a zeleným kamenem barvy čerstvého jarního listí. Rezkin podržel náhrdelník na světle. Ocenil jeho třpyt a to, jak odráží světlo, což by se dalo využít pro vyslání signálu partnerovi během mise, jinak ale na tom předmětu neshledával nic zvláštního. Ze studií věděl, že někteří lidé se šperky zdobí ve snaze působit důležitě nebo svůdně. Nějak nechápal, jak by jeho kvality mohlo zlepšit to, že by si na krk pověsil kov a kamení. Možná měly nějaký hypnotický účinek. Během tréninku přežití se naučil, že se lesklými cetkami dají přivábit ryby, proto dospěl k závěru, že tento náhrdelník bude mít stejný účinek na lidi.

Potřásl hlavou a schoval náhrdelník do váčku u opasku. Při pohledu na prázdný stojánek se zamračil. Bylo zjevné, že odsud něco zmizelo. Rozhlédl se po místnosti a najednou dostal nápad. Bude si muset pospíšit, poněvadž mu ubíhal čas. Přistoupil k lůžku a vybral si dlouhou šňůru spletenou ze stříbrných nití. Několik vláken z ní vytáhl a cestou k nočnímu stolku je svinul dohromady. Na stolku stála dekorativní olejová lampa ověšená pestrobarevnými sklíčky. Naklonil ji tak, aby ze zadní části mohl odstranit kousek zeleného sklíčka, které pak navlékl na stříbrné nitě, a přesunul se zpátky k toaletnímu stolku. Padělek šperku umístil na stojánek a ustoupil ke dveřím. Při bližším pohledu bylo zjevné, že šperk není pravý, pokud by však strážci do místnosti jenom nahlédli, nemuseli by si zmizení náhrdelníku všimnout. Tento trik by mu mohl poskytnout čas navíc, kdyby se při útěku zdržel.

Přitiskl ucho na dveře a pozorně se zaposlouchal, aby se ujistil, že strážce už prošel, pak vylétl ven z místnosti. Rozběhl se chodbou na opačnou stranu, než odkud přišel, a po krátkém nakouknutí se vrhl za roh. Při plánování si vyhradil čas na hledání předmětu, při výrobě náhražky se tak nijak zvlášť nezdržel. Přesto to bude napjaté, měl už totiž jenom osm minut na to, aby se vrátil zpátky ke svému mistrovi dřív, než někdo přijde předmět zkontrolovat.

Ještě dvakrát musel počkat na to, než strážci zajdou za roh, a když vstoupil do solária, v duchu se připravoval na nejtroufalejší… nebo nejlehkovážnější, rozhodně však nejnebezpečnější část svého plánu. Okna v soláriu byla otevřená, proto se k nim blížil opatrně, stále totiž nevěděl, kde se nachází Farson a Adona. Schoval se do stínu a nahlédl dolů do zahrady. Neviděl žádný pohyb ani člověku podobné siluety. Nevyhnutelně zariskoval, vystrčil hlavu ven z okna a prohlédl si střechy nad sebou a okolo, stále však nikoho neviděl.

Stoupl si na okenní římsu a prohlédl si svoji únikovou cestu. Na zem to bylo třicet stop a on si nebyl jistý, jestli by mu osud dovolil přežít další podobný pád. Zahradu obklopovala desetistopá kamenná zeď, na vrcholu opatřená pět stop vysokým železným plotem. Ve dvanácti letech měřil pět stop a kousek, kdyby se tak pověsil na okenní římsu, dělilo by ho od železného plotu už jen deset stop. Horní část železného plotu však byla opatřená stopu dlouhými kovovými bodci, bude tudíž muset přistát na tyčkách mezi nimi a nebude smět při dopadu moc podřepnout, aby se nenabodl. Tyčka mezi bodci navíc byla jenom asi palec široká, takže bude muset balancovat.

Rezkin se přesunul na pozici, pověsil se na okenní římsu a bez váhání se pustil. Ihned svého rozhodnutí zalitoval. Při dopadu na železný plot se ozvalo tlumené břinknutí, které se rozlehlo celou jeho délkou. Zase pravidlo 12. Ačkoli se mu podařilo přistát na podélné tyčce, jak plánoval, jeden z bodců se mu zachytil v nohavici a rozřízl mu lýtko. Pravidlo 6 porušeno. Chvíli vrávoral a mával pažemi, než se mu podařilo získat zpátky rovnováhu, pak se chopil podélné tyčky a spustil se dolů. Jakmile postavil nohy na kamennou zeď, uvolnil sevření a chytil se horního okraje zdi. Naposledy se pustil, dopadl na zem v podřepu a málem se překotil vpřed, když mu lýtko sevřela ostrá bolest.

Rezkin se zhluboka nadechl nosem a z dalšího váčku u opasku vytáhl kus plátna. Poté, co si lýtko ovázal, se rozhlédl, aby se ujistil, že po sobě nezanechal viditelné stopy krve. Spokojen s tím, že opět neporušil pravidlo 10, proběhl zahradou, přičemž neustále vyhlížel strážce, a následně i bránou. Přeběhl přes nádvoří ke stájím, kde skočil za živý plot, tam však naběhl do masivní stěny z masa a krve. Tmavé oči na něj shlížely přes krutý úšklebek. Janičár Adona. Rezkinovo srdce vynechalo úder právě ve chvíli, kdy ho do spánku zasáhla masitá pěst a všechno zčernalo.

„Metoda 16?“ tázal se mistr Peider.

„Tenká čepel, kupříkladu stiletto, přímý zásah do spodní části lebky bodnutím zdola nahoru. Při správném provedení působí okamžitou, tichou smrt s malým množstvím krve. Krev a rána se dají skrýt, pokud má cíl dlouhé vlasy nebo široký oděv. Nejefektivnější je nechat oběť v pozici a v situaci, ve které se dá napodobit spánek,“ vysvětlil Rezkin, když směrem k jeho obličej vylétl další šíp. Jeho čepel se mihla vzhůru, přesekla šíp v půli a odklonila ho stranou. Zbytek jeho těla se vůbec nepohnul, aby nevylil vodu v misce na vršku hlavy.

Pokračovali v tom už víc než dvě hodiny a Rezkin začínal být unavený. Mistr Peider po něm chtěl, aby odříkal seznam smrtících a zdraví škodlivých jedů, pak se přesunul k zabijáckým metodám. Janičáři po něm nahodile stříleli šípy, někdy několik najednou, jindy dlouho žádný. A pak tu byla voda, kterou nesměl vybryndat.

V sedmnácti letech věděl, že je zbytečné protestovat. Porušil by tím pravidlo 17 – Nikdy si nestěžuj a pravidlo 43 – Přemoz únavu, což však neznamenalo, že může své tělo přinutit, aby se obešlo bez odpočinku. Spíše šlo o to se v prvé řadě únavě skrze přísný trénink vyhnout a plánovat předem. Pokud by se unavil v nebezpečné situaci, měl prostě pokračovat, dokud nebude v bezpečí. Zároveň ale musel dodržet i pravidlo 258 – Poslouchej své pány. Rezkin už celé tři dny žádné pravidlo neporušil a nemínil to udělat ani teď, obzvláště kvůli něčemu tak obyčejnému.

„Dobře,“ pravil mistr Peider, „můžeš přestat. Čeká tě úkol.“

Rezkin si málem povzdychl, na poslední chvíli si však zabránil porušit pravidlo 14 – Neholedbej se úspěchem. Toto pravidlo bylo důležité, což se naučil po zlém. Příliš velká spokojenost nebo uvolnění po úspěchu mohly skončit katastrofou. Mistr Peider na něj pohlédl a zvedl jedno obočí, jako by Rezkinovi četl myšlenky a věděl, že málem porušil ‚pravidloʻ.

Rezkin schoval meč do pochvy, pak vylil vodu do fontány a misku odložil na lavici pro pozdější použití. Následoval mistra Peidera na hlavní nádvoří, kde janičár Farson stál nad klečícím mužem. Muž byl špinavý a hadry měl nasáklé krví. Mistr Jaiardun stál stranou a pročítal dlouhý svitek.

Vzhlédl a zeptal se: „Metoda 32?“

„Ne,“ odvětil mistr Peider. „Tu použil včera. Ještě nezkusil šestnáctku.“

„No dobrá,“ zabručel mistr Jaiardun.

Mistr Peider se otočil k Rezkinovi a vysvětlil: „Rezkine, ten muž byl shledán vinným z řady zločinů, mimo jiné z loupeže, znásilnění a vraždy. Byl odsouzen k smrti.“

Mistr Jaiardun protočil očima a zafuněl. „Nic z toho nepotřebuje vědět. Prostě mu přikaž, aby to udělal, a skončeme to. Mám dneska na práci i jiné věci.“ Rezkin musel souhlasit. Byl unavený a detaily znát nepotřeboval. Postačí, když mu poví, co má udělat, aby splnil úkol, jenže mistr Peider vždy trval na tom, aby měl Rezkin všechny informace, proto pozorně poslouchal.

Mistr Peider se zamračil a otočil se zpátky k Rezkinovi. „Vykonáš rozsudek metodou 16. Pamatuj, rychlé bodnutí zdola nahoru.“ Podal mladíkovi tenkou stříbrnou čepel. Rezkin si ji vzal a přistoupil ke zločinci. Stejnou zbraň použil už při metodách 14 a 27. Dala se použít hned několika způsoby, nebyla to ale jeho oblíbená zbraň. Při útoku zblízka dával přednost široké, mírně zahnuté dýce s oboustranným ostřím a hákem na zadní straně v blízkosti jílce, který se dal použít k rozpárání, vykuchání nebo prostě k zachycení protivníkovy čepele v boji. Byla to mimořádně všestranná zbraň, pro tento úkol by mu však byla k ničemu.

Rezkin popadl smradlavého muže za vlasy a trhl mu hlavou vpřed.

„Ne! Prosím!“ Muž při výkřiku zavrávoral.

Rezkin ho ignoroval. Přitiskl mu hrot stiletta ke krku. „Ano, tak je to správně. Přímo tam,“ potvrdil mistr Peider, který ho pozorně sledoval.

„Počkejte!“ žebral ubožák u jeho nohou. „Jak… jak můžete být tak krutí?“

Mistr Peider Rezkina zadržel. „Krutí?“

„A-ano, mluvíte o mém zabití, jako by to byla jenom další práce. Jsem člověk, sakra!“ Muž se vzepřel svým poutům, strnul však, když mu Rezkin zaryl čepel do kůže.

Rezkin se zmateně zamračil. „Mistře, co znamená ‚krutýʻ?“

Mistr Peider potřásl hlavou. „Ne, Rezkine, my nejsme krutí. Krutý je ten, kdo si užívá bolest a utrpení jiných.“

„Ach, chápu,“ řekl Rezkin a cítil, jak se mu uvolňuje obličej. Potom trhl muži hlavou prudce vzad a zadíval se do jeho vyděšených očí. „Krutost je to, co jsi cítil, když jsi znásilňoval a vraždil své oběti.“ Potřásl hlavou. „Ne, tohle mě netěší. Necítím vůbec nic.“

Chvějící se muž vytřeštil oči. „Ne, n…“

Jeho hlas utichl, když mu Rezkin vrazil čepel zdola do lebky. Jakmile ho pustil, svezl se mrtvý zločinec na zem. Rezkin si prohlédl své ruce a spokojeně kývl, neboť na nich neobjevil žádnou krev.

„Dobrá práce. Prozatím můžeš jít. Za dvě hodiny buď v hlavní síni,“ řekl mistr Peider přes rameno, když spolu s mistrem Jaiardunem zamířili pryč.

Rezkin se vydal zpátky do svého pokoje a cestou přemítal o slovech mrtvého. Proč toho muže tak uráželo, že by Rezkin mohl být krutý, když se v minulosti sám krutě zachoval? Potřásl hlavou. Rezkin ovšem nebyl krutý. Pravidlo 37 – Odděl se od svých emocí. Kdyby cítil nějaké potěšení, porušil by zároveň pravidlo 14, které říkalo, že se nemá holedbat úspěchem. A porušení jakéhokoli ‚pravidlaʻ bylo automaticky porušením pravidla 258, podle kterého měl poslouchat své pány, což znamenalo, že nikdy nemohl najednou porušit míň než dvě ‚pravidlaʻ. Mistr Jaiardun mu kdysi dávno řekl, že lidé, kteří neumí dodržet pravidlo 5 – Ovládni strach, by často řekli nebo udělali cokoli, jen aby si zachránili život. Ano, to musí být ono. Kývl si pro sebe, spokojený s tím, že tu záhadu očividně vyřešil, a dál už se celou věcí nezabýval.

Pořád bylo brzy, sotva půlka odpoledne. Byl vzhůru celou noc, neboť stopoval janičára lesem, takže by se mu pár hodin spánku hodilo. Při vstupu do svého pokoje zapátral po nastražených pastech a jedech. Jeho pokoj tvořila malá obdélníková komnata bez oken, která měla asi osm stop na šířku a deset na délku. Nacházela se v ní postel se slamníkem a jednoduchá dřevěná skříň. Bylo tu jen málo míst, kde se mohla skrývat zrada, a jemu se to tak líbilo. Když se ujistil, že místnost je bezpečná, nastražil vlastní pasti a poplachy. Kdyby se někdo pokusil během jeho spánku vniknout dovnitř, čekalo by vetřelce ošklivé překvapení, a břinkání skleněných střepů a kusů kovu by bylo dostatečným varováním pro něj.

Přestože Rezkin věděl, že ještě není úplně dospělý velký-muž, očekávalo se od něj, že si bude neustále vědom svého okolí a bude vždy připraven bránit se. Mistři a janičáři na něj často líčili pasti a chystali mu léčky. Pokud se jim nedokázal vyhnout nebo protivníky odrazit, dostavily se velmi nežádoucí důsledky. Mladý učedník se svalil na postel, hluboce vydechl a ponořil se do černoty.

Kapitola 2

Rezkin stál trpělivě před dvěma mistry a s patnácti janičáry okolo. Svaly měl uvolněné, přesto byl připravený přejít při sebemenší provokaci do akce. Už nemusel myslet na pravidlo 24 – Buď vždy ostražitý a pravidlo 96 – Buď vždy připraven. O těchto ‚pravidlechʻ už skoro nemusel přemýšlet, poněvadž byly vštípeny do jeho mysli. Dokud byl malý-muž, byla tato ‚pravidlaʻ nezbytná, jelikož nevěděl, jak to chodí, ale nyní, když mu bylo devatenáct a byl už skoro dospělý, si uvědomoval, že spousta ‚pravidelʻ je zcela zbytečná. Uvědomil si, že právě to je důvodem, proč ‚pravidlaʻ v prvé řadě vůbec existují. Když bude dodržovat všechna ‚pravidlaʻ a naučí se všechny ‚dovednostiʻ, vyroste z něj velký-muž a ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ se prostě stanou jeho součástí.

„Rezkine.“ Hlas mistra Jaiarduna během let zhrubl a ochraptěl. Znělo to, jako by neustále žvýkal kamení. „Osvojil sis všechna ‚pravidlaʻ natolik, že už je jen zřídkakdy porušuješ, a jelikož jsi minulý týden složil poslední zkoušku ‚dovednostíʻ, nemáme tě už prakticky co naučit. Vedl sis tak dobře, že jsi svůj výcvik završil přinejmenším o tři nebo čtyři roky dřív, než jsme očekávali.“ Mistr Jaiardun se odmlčel, jelikož Rezkin se zatvářil nechápavě. „Co tě mate?“

„Mistře, řekl jsi, že znám všechna ‚pravidlaʻ, pořád ale nevím, jak zní pravidla 1 a 2,“ namítl Rezkin.

„Hm, ano, i ta si osvojíš. Jsou tvojí poslední lekcí a naučíš se je, až odsud budeš odcházet,“ odvětil mistr Jaiardun.

„Odcházet, mistře? Já tady nezůstanu?“ zeptal se Rezkin. Bylo to poprvé, co mu řekli, že nezůstane v pevnosti, kde strávil celý život.

Mistr Jaiardun zafuněl: „Co sis myslel, že jsme tady celou dobu dělali, Rezkine? Osvojil sis ‚pravidlaʻ a ‚dovednostiʻ. Nastal čas, abys je použil v praxi. Máš jistý účel a ten není tady.“

„Já mám účel?“ zeptal se překvapeně.

Mistr Peider vykročil vpřed a promluvil svým obvyklým klidným a jistým hlasem. „Jsme lidé, Rezkine. Všichni lidé mají nějaký účel. Naším účelem a účelem těchto janičárů bylo vycvičit tebe. Tím náš účel skončil. Ty teď musíš odejít do vnějšího světa.“

„Tak jaký mám účel?“ zeptal se Rezkin. Zvědavost byla jedním rysem jeho přirozené osobnosti, kterou mistři podporovali. Nikdy ho netrestali za to, že kladl otázky… pokud se ovšem nejednalo o něco, co už měl vědět.

„To zjistíš, Rezkine, až se dozvíš pravidla 1 a 2,“ odvětil mistr Peider.

Rezkin věděl, že ve společnosti tam venku hrají lidé různé role. Vedli ho k tomu, aby velkou část chápal. Zaprvé tu byli neurození. Znal řadu jejich ‚dovednostíʻ, jinak toho o nich však moc nevěděl. Mistři vždy tvrdili, že ti pro něj nejsou moc důležití. Pak tu byli zloději. Drobní zlodějíčci byli asi stejně důležití jako průměrní neurození, zlodějské cechy však byly důležitým bodem debat. Rezkin rozhodně ovládal dost ‚dovednostíʻ nezbytných k tomu, aby se sám stal zlodějem, kdyby to však udělal, velkou část svých znalostí by promrhal.

Rezkin zvážil své další ‚dovednostiʻ a srovnal je s tím, co věděl o společnosti. Mohl by se stát vojákem nebo strážcem, jenže většina vojáků nebo strážců by nikdy většinu jeho ‚dovednostíʻ nevyužila. Žádný z janičárů v pevnosti nebyl mistrem všech ‚dovednostíʻ, což ho mátlo, poněvadž očividně to byli dospělí muži. Vyrostli snad bez osvojení ‚dovednostíʻ a ‚pravidelʻ?

Co ještě tu bylo? Mohl by se vydávat za kupce. Ačkoli nikdy žádné trhy nenavštívil, mistři mu je dopodrobna popsali a ujistili se o tom, že se vyzná v měnách a smlouvání. V širším měřítku byl kvalifikován vyjednávat obchodní dohody mezi kupeckými domy, vyhodnocovat poptávku a nabídku, určovat obchodní trasy, a rozuměl (a uměl využít) poplatky, tarify a daně. Mistři mu dokonce přivedli mistra jednoho z velkých kupeckých domů, lorda Butranda, který ho několik let učil těmto znalostem z první ruky. Lord Butrand byl dost nervózní muž, který se silně potil a byl neustále napjatý. Poté, co Rezkin složil zkoušku z Kupectví, už nikdy lorda Butranda neviděl. Krátce ho napadlo, co se s ním asi stalo. Poté obrátil své myšlenky zpět k přítomnosti a uvažoval, jestli by jako obchodník mohl využít znalosti jedů a bojových taktik.

Šlechtic by mohl využít kteroukoli z jeho ‚dovednostíʻ, nikdy by však patrně nepotřeboval všechny, a jestli chápal fungování šlechty dobře, člověk se do ní musel narodit. Rezkin o svém původu nikdy moc nepřemýšlel, byl si však docela jistý, že šlechtic není. Dobře se vyznal ve dvorské etiketě a intrikách pro případ, že by se musel za šlechtice vydávat, byl si však docela jistý, že mu schází dlouhodobé sociální dovednosti potřebné k tomu, aby v takové pozici vydržel. Navíc se k němu v pevnosti nikdo nikdy nechoval s pečlivě nacvičenou iluzí váženosti, která prý byla mezi šlechtici běžná.

Rezkin uvažoval, že by se mohl stát špehem, jenže špehem mohl být kdokoli. Jestli to chápal dobře, obyvatelé světa tam venku si ze všeho nejvíce cenili zlata a moci, a přísliby a penězi se dal koupit kdokoli. Průměrní neurození byli skvělými špehy, poněvadž šlechtici si jen málokdy všímali umývaček nádobí nebo lokajů. Na druhou stranu to, co by mohla považovat za důležitou informaci komorná, by nemuselo být důležité pro kupce či lorda.

No, Rezkin věděl, že už se to brzy dozví. V tuto chvíli neměl čas dál se zabývat svým účelem, proto celou věc odsunul do zadní části mysli. „Mistři, až budu odcházet, půjde někdo z vás se mnou?“

„Před svým odchodem musíš splnit ještě jeden úkol, Rezkine,“ prohlásil mistr Jaiardun vážně. Mistrovy tmavé oči se zabodly do jeho a Rezkin si poprvé uvědomil, že už nemusí k mistrovi vzhlížet. Vlastně k němu naopak možná trochu shlížel.

Mistr Jaiardun se dal se svými šesti stopami a několika palci považovat za vysokého. Ramena měl sice trochu svěšená věkem, nebyl však o nic méně působivý. Jeho vlasy, dříve tmavé, prořídly, takže vršek hlavy měl nyní úplně holý a šedivé a stříbrné prameny mu po stranách visely přes ramena. Na sobě měl stejný krátký hnědý háv, šedou tuniku a kalhoty, jaké nosil každý den i Rezkin. Dnes visel mistru Jaiardunovi u boku meč.

Oba mistři se dali považovat za mistry šermíře, Jaiardun ale nosil čepel pouze zřídka. I několik janičárů patřilo k šermířským mistrům. Všichni janičáři museli mistrně zvládat přinejmenším jednu ‚dovednostʻ a několik si jich osvojilo dvě nebo tři. Janičáři Farson a Adona byli oba mistry pěti ‚dovednostíʻ, což bylo nejvíc ze všech janičárů. Přesto nebyl nikdo z nich mistrem všech ‚dovednostíʻ tak jako Rezkin.

Rezkinovi poručili, aby přišel na nádvoří plně vyzbrojený. Byla to nezvyklá žádost. Rezkin u sebe přirozeně nosil skryté zbraně neustále, pokud mu nebylo poručeno jinak, jenže se od něj očekávalo, že bude umět použít jako zbraň cokoli, dokonce i tak obyčejné předměty jako hřeben nebo utěrku. Celé roky ho trénovali v tom, že on sám je zbraň a žádné další pomůcky tudíž nepotřebuje, k přežití mu tak stačily pouze jeho tělo a mysl.

Rezkin se lehce uklonil. „Co mám udělat, mistře?“

Mistr Jaiardun se mu zadíval upřeně do očí a řekl: „Zabiješ janičáry.“

Ozvalo se lapání po dechu a výkřiky a janičáři ustoupili vzad. Ocel zazpívala, jak tasili meče. Rezkinovi se zježily chlupy na krku a uskočil stranou zrovna ve chvíli, kdy vzduchem v místě, kde stál, prolétla dýka. Vzedmula se v něm bojová energie. Musel získat výhodnější pozici. Mistři ho postavili do té nejhorší možné, když ho obklíčili jeho protivníky. Netušil, proč má janičáry zabít, a nezáleželo na tom. Mistři to tak chtěli a on poslechne. Byla to však zcela zbytečná úvaha, neboť když teď janičáři znali jeho cíl, udělají vše proto, aby mu zabránili dosáhnout ho. Janičáři se nyní snažili zabít jeho.

Rezkin hodil vrhací nože po dvou janičárech, kteří mu zastoupili únikovou cestu. Janičár vpravo vykryl nůž čepelí, tomu vlevo se však nůž zabodl hluboko do ramene. Rezkin znal ty muže celý svůj život. Byli jeho instruktory a partnery ve cvičných soubojích, co si pamatoval. Přirozeně je znal jménem, výcvik ho však nabádal, aby odsunul osobní ohledy stranou. Janičáři už nebyli muži. Byly to cíle – cíle, které se ho snažily zabít.

Rezkin tasil dýku, vykryl čepel janičára vpravo, poté proti němu vrhl svoji váhu. Když janičár padl, chytil ho Rezkin za obličej a rozbil mu hlavu o dlažbu. Nezdržel se, aby se ujistil, že je mrtvý. Rezkin věděl, že už znovu nevstane.

Otočil se, vykopl proti muži po své levici a podtrhl mu nohy. Když muž upadl, bodl ho Rezkin do krku. Stejně rychle vytrhl čepel z rány, přeskočil umírajícího a rozběhl se k dalšímu nepříteli. Ostré cvaknutí ho přimělo uhnout do strany, načež mu kolem ucha prosvištěla šipka z kuše. Pohybem rychlejším než myšlenka hodil po původci šipky vrhací nůž a odměnou mu bylo sípavé vyjeknutí.

Rezkin předstíral seknutí dýkou a muž, ke kterému se blížil, zvedl čepel, aby útok odrazil. Odhalil se tak tomu, co měl Rezkin skutečně v úmyslu. Padl na zem, sklouzl po dláždění, čímž se vyhnul mužově obraně, a nalétl do něj. Rezkin přepadl vpřed a janičár mu přelétl přes záda. Bohužel pro něj se mezitím střelec s kuší vzpamatoval a zvolil si právě ten okamžik k výstřelu. Šipka zasáhla janičára do obličeje, střelec se však musel přiblížit, neboť šipka vylétla muži ven z lebky ve spršce krve a šedé mozkové hmoty, která se rozstříkla po dlažbě.

Za cíl si ho nyní vzali tři janičáři, jeden však ucouvl, když uviděl, co se stalo poslednímu muži, který se dostal mezi Rezkina a střelce. Tiché šnik Rezkinovi napovědělo, že střelec opět nabil. Napočítal do tří, pak se vrhl do strany, a to zrovna ve chvíli, kdy šipka vylétla z kuše. Dva janičáři, kteří mu byli nejblíže, museli rovněž uskočit z cesty.

Rezkin se natáhl, drapl jednoho za kotník, přitáhl si ho blíž a přelezl po něm. Když se dostal k jeho trupu, chytil ho Rezkin za ramena a přetočil se s ním tak, že se muž ocitl nad ním. Janičárovi málem vypadly oči z důlků, když mu hruď proklála dlouhá stříbřitá čepel. Z rány se vyvalila krev, následovaná další, kterou muž vychrlil při posledním výdechu z úst.

Rezkin odhodil mrtvého stranou a nakopl do rozkroku janičára, který nyní stál nad ním. Janičár sebou trhl, zdálo se však, že bolest jen zvýšila sílu, kterou bodl dolů. Rezkin vykopl druhou nohou a srazil muži ruce z jílce. Kopanec do rozkroku ho musel přimět uvolnit sevření. Rezkin stáhl břišní svaly, vyšvihl se nahoru a rozpáral muži střeva a žaludek svojí oblíbenou zahnutou dýkou. V tu chvíli rozřízl Rezkinovi pravý biceps vrhací nůž a zabodl se trpícímu janičárovi do ramene. Mladík trhl mužem dokola a mrštil jím po útočníkovi za sebou.

Rezkin se rozběhl k nejbližšímu janičárovi, kterým byl náhodou střelec s kuší. Střelec si až příliš pozdě uvědomil, že tentokrát nedokáže nabít včas. Než stačil tasit meč, Rezkin ho popadl, otočil ho a vrazil mu stiletto do ledvin. Brutální, spalující bolest zranění bude tak prudká, že janičárovi zcepení svaly, nebude tak schopen pohybu o nic víc než socha – tak to aspoň Rezkina učili. Naštěstí to zafungovalo a Rezkin tak mohl držet muže před sebou, zatímco studoval své okolí.

Všechny protivníky teď měl před sebou nebo po straně, pro tuto chvíli si tak nemusel dělat starosti s útokem zezadu. Překvapilo ho a zmátlo, když mu pohled padl na mistry. Muži, kteří ho celý jeho život pilně učili a vedli, aby se mohl stát velkým-mužem, spolu sváděli urputný souboj, zjevně na život a na smrt.

Ještě devět. Během několika krátkých vteřin, které si Rezkin vyhradil na zhodnocení situace, po něm útočníci vrhli několik dýk a vystřelili několik šipek, všechny však neslavně vykryl svým provizorním štítem. Rezkin se zamračil. Ti muži by měli být lepší. Bez jistoty, že zasáhnou cíl, se jednalo o zbytečné plýtvání zbraněmi dlouhého dosahu. Všichni přece viděli, že je schovaný. Mladík se na janičáry pozorně zadíval a ke své nevíře si uvědomil, že ti muži jsou vyděšení. Všichni selhali v pravidle 37 – Odděl se od svých emocí. Teď už chápal. Nedokázali bojovat jako velcí-muži, protože porušovali ‚pravidlaʻ. V tom případě bylo řešení nasnadě. Stačilo se řídit ‚pravidlyʻ a přežije.

S ponurým odhodláním pustil štít. Muž před ním několik vteřin vrávoral, poté se zhroutil na zem. Poskytl Rezkinovi tak akorát dost času na to, aby provedl několik vlastních útoků proti janičárům. Vrhacími noži se mu podařilo zasáhnout jednoho do krku, druhého do oka. Třetímu se nůž zabodl do hrudníku, muž však ještě nebyl připravený to vzdát. Rezkin ho prozatím ignoroval a zbavil se muže nalevo, než ten mohl přemoct své překvapení. Rezkin se pustil do boje s janičárem, který se oháněl mečem, holýma rukama. Po krátké smršti úderů Rezkin zvítězil. Pronikl mužovou obranou a zasáhl ho do krku. Poté chytil muže za hlavu, trhl prudce do strany a zlámal mu vaz.

Zprava se na Rezkina řítil obrovitý muž s nožem v hrudníku. Aniž by na něj Rezkin pohlédl, stočil se stranou a chytil nůž v jeho hrudi za střenku. S hlasitým mlask ho vytrhl a podřízl s ním muži krk. Vystříkla krev, zčásti zkropila Rezkinův obličej, zbytek prýštil muži dolů po trupu jako karmínový vodopád.

Rezkin odstrčil obra stranou. Pravou rukou tasil dlouhý meč, levou krátký a vrhl se do skupiny tří janičárů, kteří se proti němu snažili srotit. Janičáři uskočili vzad. Dva z nich, Adona a Gant, byli mistři šermíři. Třetí proslul inovativní metodou boje s dýkami, které se nikdo nevyrovnal – samozřejmě až na Rezkina.

Donutili ho trénovat, dokud každého z těchto mužů nedokázal kdykoli porazit. Občas bojoval s několika janičáry najednou a většinou vítězil, ačkoli si někdy odnesl zranění. Žádný z dřívějších bojů však nebyl na smrt. Jak si postupem času osvojoval ‚dovednostiʻ, dostali muži rozkaz nedržet se zpátky. Pokud ho skutečně mohli zranit nebo dokonce zabít, měli to udělat. Rezkin se však žádného z nich nikdy zabít nepokusil. Ukázalo se, že je to snazší, než si myslel.

Jakmile přestal své ‚dovednostiʻ krotit, zdálo se, že je nezastavitelný. Už si nemusel dělat starosti s tím, že by některého z tréninkových partnerů „náhodou“ zabil. Nebylo totiž jeho stylem snažit se kterémukoli z těchto mužů zasadit při výcviku smrtící ránu. Čepele roztínaly vzduch s ohlušujícím břinkotem. Ty výpady, kterým nebylo vyhnutí, Rezkin vykrýval, před ostatními však uhýbal. Jeden protivník sekl vysoko, druhý udeřil nízko. Když se jeden pokusil ustoupit vzad, aby získal prostor pro útok, vtáhl ho Rezkin zpátky do šarvátky nebo nasměroval jeho partnery tak, aby se neustále nacházeli mezi ním a útočníkem.

Rezkinovi se konečně podařilo přesunout své protivníky jako šachové figurky přesně tam, kde je chtěl mít. Vlastními výpady je nutil k tomu, aby útočili, jak chtěl. Nyní se rychle zatočil a sekl oběma čepelemi ven. Dvě hlavy přistály na dláždění, následovány těly, která zavalila třetího janičára. Než se stačil vzpamatovat, Rezkin ho probodl.

Janičár Adona dopadl na kolena a zadíval se do Rezkinových světle modrých očí. Jeho hlas byl přiškrcený a slabý, jeho slovům však bylo dobře rozumět: „Ať žije král.“ Zkroutil rty do ironického úšklebku a zasmál se, jeho smích však uťalo bublání krve, která mu stoupala vzhůru hrdlem. „Nechť navěky spočine v temnotě, kterou rozpoutal.“ Adona se překotil vpřed a přestal dýchat.

Temnota? Jaká temnota? A co s tím má společného král?

Rezkin se prudce otočil a hledal a pátral, vysoko i nízko. Něco bylo špatně. Jeden janičár zmizel. Ani na okamžik nespustil své protivníky ze zřetele, jeden se však během boje vypařil – janičár Farson. Nikde ho neviděl. Vzhledem k tomu, že Farson uprchl, Rezkin pochyboval, že by se nyní, když všichni jeho kamarádi padli, vrátil a otevřeně se mu postavil. Rezkin doufal, že na něj janičár nikde nečíhá, aby po něm zdálky vystřelil.

Když se Rezkin rozhlédl po nádvoří, všiml si, že i oba mistři leží na zemi. Mistr Jaiardun byl zjevně mrtvý, rozseknutý v půli od ramene po bok. Mistr Peider ležel kousek od něj. Bojoval o každý nádech, utrpěl totiž smrtící ránu do břicha. Rezkin si k němu pospíšil a klekl si vedle něj.

Mistr Peider ho pevně chytil za zápěstí. Rezkin se nepřestával rozhlížet, neboť si uvědomoval, že Farson i nadále představuje hrozbu. Peider se mu ze všech sil snažil předat poslední zprávu.

„Ty… jsi teď jediný… jediný, kdo o tobě ví… tedy až na…“ Jeho slova byla nesrozumitelná a strohá, jak vykašlával krev. Rezkin mistru Peiderovi nerozuměl, ale možná stařec věděl o Farsonovi. Peider stiskl Rezkinovi paži pevněji, jako by ho jen on držel při životě.

„Pravidlo 2 – zabíjej se… svědomím.“ Kvůli kašli a sípání ze sebe slova dostával v útržcích. Mistru Peiderovi vířila v hlavě tma, která se neustále přibližovala, jak se snažil vzpomenout si, co říkal. Ano, zabíjej se svědomím. Pokračoval: „Pravidlo… 1 – Ochraňuj a… cti… p…“ Jeho slova uťal další záchvat kašle. Panovníka! Řekni to! pomyslel si Peider. Svět se s ním točil a Peidera najednou obklopili lidé z jeho dávné, dávné minulosti. Byl mladý chlapec, obklopený jinými chlapci. Smál se a oni se smáli s ním. Byli tu Benson a Teyry. Už tomu bylo tolik let. Všichni jste tady! Usmál se. Zase vidím všechny své… A někde daleko, daleko ve skutečném světě hlesl: „Přátele.“

Když Peider vydechl naposledy, Rezkin se zamračil. Přátelé? Co jsou přátelé? Ne že by to slovo nikdy dřív neslyšel. Peider a Jaiardun ho učili o různých vztazích mezi muži. Mohli být například partneři, společníci, spojenci, soudruzi, vrstevníci, lenní páni a vazalové. Smlouva mezi mužem a ženou se nazývala ‚manželstvíʻ, jehož důsledky byly tituly ‚manželʻ a ‚manželkaʻ. Všechny tyto vztahy se víceméně zakládaly na nějaké psané či verbální dohodě nebo na společném zájmu. Některé, třeba ty, které se týkaly otroků či nevolníků, byly silně jednostranné. Pak tu byly příbuzenské pokrevní vztahy, do kterých se člověk musel narodit – matky, dcery, sestry, bratři, otcové, synové atd.

Slyšel, jak ostatní ten termín používají – ten-a-ten byl přítelem toho-a-toho, nikdy ale nechápal, co to slovo znamená nebo jak se dá takový status získat. Znovu se rozhlédl. Všichni, koho kdy znal, byli mrtví. Tedy až na Farsona, Rezkin však věděl dost na to, aby si byl jistý, že jeho cíl není jeho přítel. Jak by tedy mohl mít přátele, pokud on a Farson byli jediní, kdo o něm věděli?

Rezkin byl nyní zmatenější než kdy dřív. Možná ještě opravdu nebyl připravený na to být dospělý velký-muž. Nechápal, co pravidlo 1 znamená, natož jak ho aplikovat v praxi. A když už o tom byla řeč, pravidlo 2 mu taky nedávalo smysl. Zabíjej se svědomím. Co, u všech mistrů, bylo ‚svědomíʻ? Nevypadalo to na žádnou zbraň, se kterou kdy trénoval. A proč existovalo ‚pravidloʻ jediné zbraně, když ho vycvičili v používání celé řady zbraní? Pravidlo 233 jasně říkalo, že to on je zbraň, a všechno ostatní jsou jenom nástroje. Takže možná mělo ‚svědomíʻ něco společného s ním. Možná šlo o nějakou znalost. Ano, to dává smysl. Kde k ní ale měl přijít, když teď byli všichni mistři a janičáři mrtví?

Možná to bude vědět Farson. Mistři před ním pravidla 1 a 2 tajili, ale Farsonovi je třeba prozradili. Existoval jediný způsob, jak donutit Farsona mluvit, a to mučit ho. Farson určitě znal pravidlo 3 – Nic neprozraď. Ať už by Rezkin použil jakoukoli metodu mučení, patrně by mu k ničemu nebyla, a i kdyby Farson skutečně promluvil, pravděpodobně by neříkal pravdu. Jak by si mohl být Rezkin jistý, že cokoli z toho, co mu prozradil, je pravda? Ne, Farsona se zeptat nemohl.

Rezkin procházel mezi těly, aby se ujistil, že jsou všichni skutečně mrtví. Celá situace mu nedávala žádný smysl. Proč musel janičáry zabít? Proč se mistři zabili navzájem? Nakonec se rozhodl, že odpovědi může získat pouze tak, že se bude řídit pravidlem 1 – Ochraňuj a cti přátele. Takže teď už jenom musel ony ‚přáteleʻ najít. A možná by se pak mohl zeptat jich, co je to ‚svědomíʻ. Pokud se na ně vztahuje pravidlo 1, určitě to budou vědět.

Rezkin zamířil zpátky do pevnosti, aby našel někoho, kdo by mu pomohl odklidit těla. Jediní lidé, kteří zůstali naživu, budou kuchař, jeho dva pomocníci a dva pomocníci léčitele. Jako léčitel fungoval v pevnosti Peider, ponechával si ale dva muže, kteří léčili, když on měl práci. Po příchodu do kuchyně si Rezkin uvědomil, že se žádné pomoci nedočká. Kuchař a jeho dva pomocníci byli mrtví. Rezkin věděl, že i dva pomocní léčitelé budou po smrti, přesto je šel zkontrolovat. Jakmile si své podezření potvrdil, zamířil do umývárny. Dospěl k závěru, že se nemůže zdržovat pohřbíváním, když netuší, co má v plánu Farson.

Rezkin Farsona nikdy nepovažoval za zbabělce, jeho zmizení však bylo zvláštní. Podíval se na něj způsobem, kterému rozuměl. Farsonovi se nepodařilo ho zabít, a jestli si Rezkin dobře vzpomínal, ani se s ním nepokusil bojovat, čímž porušil pravidla 258 – Poslouchej své mistry a 176 – Dokonči úkol. Dostal ovšem Farson příkaz zabít ho?

Rezkinovi poručili zabít janičáry, nevěděl ale, jestli ti na oplátku dostali rozkaz zabít jeho. Takže to zatím vypadalo, že se Farson řídil pravidlem 245 – Když nemůžeš zvítězit, stáhni se, a v tom případě Farson žádné ‚pravidloʻ neporušil. Zachoval se jeho velký-muž, řídil se ‚pravidlyʻ a ‚dovednostmiʻ a zvítězil tím, že přežil. Ano, Farsonovo chování nyní dávalo smysl. Bylo to tak, jak to mělo být. Kdyby se i ostatní janičáři řídili ‚pravidlyʻ, taky by přežili. No, možná někteří… na čas. Rezkin dostal příkazem janičáry zabít, což znamenalo, že bude muset toho zmizelého vypátrat.

Jestli Farson opustil pevnost, a Rezkin si byl docela jistý, že ano, pak vyrazil do vnějšího světa. Rezkin se nemohl vydat do vnějšího světa celý od krve. Vyvolalo by to poprask a přitáhlo pozornost. Bude se muset umýt a obléknout si šaty vnějšího světa. Bude rovněž potřebovat peníze, jídlo a zásoby. Jelikož se v ‚dovednostechʻ neustále znovu a znovu cvičil, přesně věděl, kde co najít. A co se týkalo toho, kam zamíří, pustí se prostě po Farsonově stopě. Farson už nebude riskovat otevřený střet, což znamenalo, že zůstane na útěku.

K nejbližší vesnici to bylo týden jízdy na koni a Farson odešel pěšky. V pevnosti byli k dispozici tři nákladní koně a jeden válečný oř, jenže Farson neměl čas zajít do stájí a některého si osedlat, navíc by nezvládl otevřít bránu na nádvoří, aby mohl utéct.

Válečného oře znal Rezkin z výcviku. Jistou dobu používali všichni janičáři koně při trénincích, jakmile si však Rezkin tyto ‚dovednostiʻ osvojil, byli ostatní koně prodáni nebo vráceni tam, odkud přišli. Při vzpomínce na janičáry ucítil nečekané bodnutí v hrudníku, kterému nerozuměl. Byl si jistý, že něco takového nikdy dřív necítil. Možná utrpěl v bitvě zranění, nevzpomínal si však, že by utržil zásah do hrudníku.

Po koupeli si Rezkin ošetřil malé povrchové zranění na bicepsu léčivou mastí. Následně si stoupl před skříň s kostýmy a uvažoval, jakou strategii použít. Co by si měl obléct? Měl by se vydávat za řemeslníka, nebo za kupce? Předstírat, že je šlechtic, by mohlo být obtížné, neboť netušil, kam míří, a nemohl si tudíž nachystat odpovídající krytí. Hm… třeba by mohl být šlechtický bezzemek? Třetí bratranec nižšího lorda? Rezkin potřásl hlavou. Pokud věděl, Farson ke šlechtickému stavu nepatřil, takže mu podobná přetvářka k ničemu nebude. A co třeba kupec? Ne tak bohatý, aby to poutalo pozornost, ale dost na to, aby budil respekt. Ne, pak by se lidé divili, kde má zboží, a navíc kupci nejezdili na válečných ořích. A rozhodně se mu nechtělo tahat s nákladními koňmi jenom kvůli převleku. Farson byl válečník. Rozum mu tudíž napovídal, že vyhledá jiné válečníky, a to kvůli ochraně či pomoci, nebo prostě kvůli prostředí, ve kterém by se cítil pohodlně.

Roli válečníka zvládne Rezkin snadno. No, vlastně to nebude role, poněvadž on válečník byl. Podle mistrů (opět se mu stáhla hruď...) by však nikdo neuvěřil, že je ve svém věku důstojník, tedy pokud by nebyl šlechtic, což ho přivádělo zpátky k problému hry na šlechtice. Rezkin si nemohl dovolit být dopaden verbíři nebo se zaplést do pohraniční války nějakých lordů, nesměl tedy vystupovat jako prostý voják. Hm… takže žoldák.

Rezkin si na sebe vzal kvalitní zelenou tuniku z jemné látky, hnědé vlněné kalhoty a těžký kožený opasek. Rozhodl se, že bude úspěšný žoldák, takže zvolil kvalitní, avšak ne honosnou koženou zbroj a těžké boty. Koženým provázkem si svázal své lesklé, po ramena dlouhé černé vlasy do culíku na temeni. Nakonec si přes ramena přehodil těžký tmavě modrý plášť, který si sepnul ozdobnou stříbrnou sponou s černým havranem.

Podle mistra Jaiarduna si všichni žoldáci ponechávali lup z tažení, takže i u chudých žoldáků se daly najít tretky příliš cenné pro jejich postavení. Mistr tvrdil, že většinu prodají, aby zaplatili za pití a ženy. Rezkinovi to znělo jako plýtvání penězi. Pití i ženy mu připadaly tak prchavé – v jednu chvíli tu byly, pak už ne – aspoň podle toho, co slyšel. Nepovažoval je za dobrou investici.

Poté, co si Rezkin nacpal do brašny několik oděvů na převlečení, a to včetně jednoho vhodného pro šlechtice a jednoho maskovacího, sestoupil dolů do zbrojnice. Jelikož zrána netušil, jak stráví zbytek dne, zvolil si zbraně, jaké používal při cvičení. Byly nabroušené a v dobrém stavu, nepatřily však k nejlepším ve zbrojnici. Protože Rezkin pochyboval o tom, že by se sem v nejbližší době vrátil, dal si při výběru výzbroje načas. Napřed ho napadlo, že by si mohl vzít zbraně mistrů na nádvoří, poněvadž ty určitě budou nejlepší, potom mu však zrak padl na pár mečů, které ve zbrojnici nikdy dřív neviděl.

Sada, kterou tvořily dlouhý a krátký meč, se velice se podobala té, kterou sám nejčastěji používal. Pochvy byly z lakovaného černého dřeva a nezdobené. Když dlouhý meč tasil, jeho nádhera mu málem vzala dech. Čepel byla žíhaná modrými víry, které připomínaly roztavený topaz, plující v tekutém stříbře, měla však to nejjemnější ostří, jaké kdy viděl. Jílec dlouhý ruku a půl byl ovinutý tmavě modrou hedvábnou šňůrou, která ladila s jeho pláštěm, a záštita a hruška byly obě stříbrné. Střed hrušky byl mírně zašpičatělý, takže připomínal slzu.

Rezkin na čepel v úžasu hleděl. Sebral z police krátký meč a zjistil, že je stejný jako ten dlouhý. Byly to Sheyalinovy čepele! Nikdy ho nenapadlo, že v životě nějaké spatří. Sheyalin byl mistr mečíř, který žil a zemřel před více než dvěma sty lety. Vyráběl ty nejlepší zbraně, jaké kdy byly ukovány, a během let, které od jeho smrti uplynuly, nedokázal jeho techniku ani kvalitu nikdo napodobit. Stříbřitě modré víry byly pro Sheyaliny typické. Tyto čepele měly doslova hodnotu královského výkupného.

Všechny zbývající Sheyalinovy čepele v království Ashai byly majetkem koruny. Znamenalo to, že mohly být jedině darem od krále, a obdarovanému jimi byla prokázána velká čest. Každá čepel měla své jméno a byl o ní veden záznam, stejně jako o jejích nositelích, jako by se jednalo o rodokmen pokrevní linie. Podle zákona se měly čepele po smrti nositele vrátit zpět koruně. V průběhu života nositele mu čepele nemohly být za žádných okolností odebrány, a to ani králem, jejich vlastnictví však nemohlo přejít na nositelova dědice. Sheyalinovy čepele směli nosit pouze jejich právoplatní nositelé, a to pod hrozbou trestu smrti. Těch pár zbývajících čepelí bylo velmi vzácných; už příliš mnoho se jich ztratilo nebo bylo propašováno za hranice království.

Jen mistr šermíř by se každopádně odvážil takovou čepel nosit – jiný by se bál, že by upoutal nechtěnou pozornost. Každý, kdo čepele po smrti jejich nositele vrátil zpět paláci, za ně obdržel tučnou odměnu. Měla být pobídkou k navrácení čepelí, nešťastným důsledkem ovšem bylo, že se jejich nositelé často stávali cíli vrahů, kteří chtěli za zbraně získat odměnu. V reakci na tuto hrozbu ustanovil jeden dávno mrtvý král zákon, podle kterého by každého, kdo by čepel vrátil, ale byl by shledán vinným ze zabití jejího nositele, potkal ten nejhorší možný trest. Vraha by čekaly nekonečné roky mučení bez naděje na smrt.

Rezkin si najednou nebyl jistý, jestli si má ty čepele vzít. Zlodějů se nebál, nechtěl však upoutat pozornost královské gardy ani krále. Bez náležitých dokumentů stvrzujících vlastnictví by ho každý strážce, který by čepele poznal, byl povinován předvést před krále, a v případě, že by se bránil, zabít ho – nebo se o to aspoň pokusit. Rezkin se nechtěl setkat s králem. Ne pokud to nebude nezbytně nutné pro splnění jeho tajemného účelu. Na druhou stranu tady čepele nemohl nechat. Bude je muset schovat.

Znovu se zadíval na pochvy a všiml si malého pouzdra přivázaného k té, která patřila k dlouhému meči. Z pouzdra vytáhl Rezkin pergamen. Rozvinul ho a pustil se do čtení.

Osvědčení o pravomoci

Při cti velkého krále Bordrana z Ashaie jsou tyto dvě Sheyalinovy čepele, Královrah Dlouhý meč a Ničitel Krátký meč, tímto propůjčeny Rezkinovi (černé vlasy, světle modré oči, šest stop a tři palce), a s nimi i veškerá pravomoc příslušející nositeli meče Ashaie.

Rezkin užasl. Ty čepele byly pro něj! Osvědčení bylo podepsáno a opatřeno pečetí zesnulého krále Bordrana. Dokument nenesl žádné datum a popis se zdál dopsán jinou rukou. Stejně zvláštní bylo, že u jména nebyl ani titul, ani příjmení.

Dokonce i neurození byli v právních dokumentech označováni jako pan nebo paní tak-a-tak. Pokud příjmení neměli, nahradilo ho rodné město, současné bydliště nebo řemeslo řečené osoby – kupříkladu pan Jarin ze Spokeburrow nebo paní Evana Pekařka. Rezkin však žádné řemeslo neměl a netušil, kde se narodil. Předpokládal, že v pevnosti ne, jelikož tu nežily žádné ženy. Netušil ani, jestli se pevnost nějak jmenuje. Rezkin byl prostě… Rezkin. Každý, kdo si ten dokument přečte, nebude mít tušení, jak se k němu chovat. Chybějící titul byl právně závazný a bez něj mohl být klidně kovářem i králem, nikdo nebude mít zdání.

Rezkin ten hlavolam chvíli zvažoval, pak dospěl k závěru, že to chápe. Ty zbraně mu museli obstarat jeho mistři, a jelikož nebude vždy plnit stejnou úlohu a ani žít na stejném místě, prostě ty údaje vynechali. Mátl ho však už pouhý fakt, že ty zbraně vůbec vlastní. K jeho jménu měly být připojeny dodatečné informace. V listině měly být uvedeny jeho úspěchy nebo aspoň důvod, proč mu král tuto čest propůjčil. Měla vysvětlovat jeho roli nebo pravomoci jako nositele meče, jak se dočasným vlastníkům těchto zbraní říkalo.

Každý, kdo po právu nosil Sheyalin, si musel získat královu důvěru nebo jeho uznání, tudíž měl mít jistou autoritu. Mohl kupříkladu jednat jako sudí nebo přepravovat poselství koruny. Rezkinovo osvědčení žádnou konkrétní pravomoc nezmiňovalo. V případě tohoto dokumentu to však nezbytně neznamenalo, že by žádnou pravomoc neměl. Stejně tak to mohlo znamenat, že má veškerou pravomoc. Dokonce ani sám král by nemohl prosadit jeden výklad či druhý.

Rezkin si bude muset tu informaci nechat pro sebe, dokud nebude absolutně nezbytné dokument předložit, a to podle pravidla 123 – Neusiluj o chválu ani o uznání a pravidla 57 – Kdykoli to jde, drž se ve stínech. Druhé ‚pravidloʻ bylo myšleno doslova i obrazně, podle situace. Rezkin si nemohl dovolit upoutat nechtěnou pozornost, neboť by to mohlo narušit jeho účel.

Poté, co si meče připnul k pasu, vybral si několik dýk, sadu vrhacích nožů, stiletto, nůž do boty, malou kuš a šipky, reflexní luk a toulec se šípy. Luk použije hlavně k lovu nebo při střelbě ze sedla, pokud bude muset.

Následně zamířil do skladiště léčitelů, kde byly uskladněny všechny léky a jedy. Rezkin si uměl namíchat vlastní, takto si však ušetří spoustu času a námahy. Nebyl si jistý, kdy bude mít čas nebo zásoby vyrobit si víc. Sbalil si jich co nejvíc spolu s obvazy, šicími potřebami a dalšími léčitelskými nezbytnostmi.

Než se vydal do kuchyně pro jídlo, zastavil se Rezkin v pracovně mistrů. Zneškodnil pasti na sejfu a vypáčil ho. Vybral z něj všechno zlato, stříbro a měďáky. Nebylo bezpečné nosit takové jmění u sebe, jakmile to ale půjde, většinu někde ukryje. V sejfu byla i řada bankovek a účetních knih, které si rovněž uložil do brašny.

Poté, co si sbalil i zásoby jídla, vydal se Rezkin do stájí, kde si osedlal válečného oře a připnul k sedlu brašny. Vzal s sebou i pytel ovsa pro koně, ačkoli kůň bude mít dostatek příležitostí napást se. Jestli se Farson vydal k městu, což bylo jediné místo, kam mohl jít, povede jeho cesta víceméně podél řeky. Pevnost stála na samotném okraji osídlené části království a on si neuměl ani v nejmenším představit, že by se Farson zničehonic rozhodl stát se poustevníkem a žít v divočině. Ne, Farson zamíří do civilizace v naději, že Rezkina setřese mezi masami.

Rezkin otevřel i ostatní stání, aby zbývající koně mohli jít, kam budou chtít. Nakonec dostanou takový hlad, že při hledání potravy nebo vody pevnost opustí. Uchopil válečného oře za uzdu a vyvedl ho ze stájí směrem k bráně. Ve vzduchu se vznášel palčivý, nakyslý pach krve, který koně vylekal, jako cvičený válečný oř však šel dál. Rezkin se rozhlédl kolem a uvědomil si, že nemůže nechat věci tak, jak jsou. Na nádvoří leželo sedm mrtvých šermířských mistrů společně s ostatními janičáry, mistry jiných zbraní. Jejich výzbroj tvořily mistrovské kousky a byla by strašná škoda nechat je napospas drsným přírodním živlům.

Následujících několik chvil strávil Rezkin tím, že mrtvým odebral zbraně a jiné cennosti a uložil je ve zbrojnici. Žádná ze zbraní nebyla tak skvělá jako ty jeho, přesto si vybral několik nožů a vrhací sekyru mimořádné kvality. Zbrojnici následně zajistil železnými dveřmi, jejichž křídla do sebe skvěle zapadala, a také řadou těžkých zámků, na jejichž odemčení bylo zapotřebí skutečného mistra. A jelikož většina z nich ležela mrtvá na nádvoří, všichni ostatní by k vniknutí dovnitř potřebovali katapult, kterým by prorazili kamenné zdi. Pochyboval, že by se Farson pro cokoli vracel.

V půlce dopoledne Rezkin konečně vyrazil na cestu. Farson měl dvouhodinový náskok, Rezkin však doufal, že ho rychle dohoní, neboť Farson šel pěšky. Přesně jak Rezkin předpokládal, Farsonova stopa vedla k řece a dál na jih směrem k vesnici Perdony. Jenže ani ne po hodině, během níž Rezkin sledoval Farsonovu stopu podél řeky, si všiml něčeho zvláštního. Sesedl, aby si prohlédl zčeřené bláto. Farsonovy šlépěje byly všude kolem, což naznačovalo, že se tady zastavil. To však Rezkina nerozrušilo. Znepokojily ho brázdy po tažení vedoucí do vody. Farson nasedl do člunu. Určitě byl malý, nanejvýš pro tři, čtyři lidi, ale víc než postačil k tomu, aby jediného člověka odnesl rychle dolů po řece.

Rezkina ovládla sklíčenost, když si uvědomil, že svoji kořist jen tak nevystopuje a neuloví. Nepochyboval o tom, že Farson využije člun k tomu, aby se dostal od Rezkina co nejrychleji co nejdál. Rezkin ho bude muset pronásledovat městy a napříč královstvím.

O jeho pozornost žadonil tichounký hlas vzadu v mysli. Divil se, proč musí Farsona vůbec pronásledovat. Až do dneška byli všichni, koho Rezkin na rozkaz zabil, zločinci, aspoň pokud věděl. Mistr Jaiardun mu sice vždycky neříkal, proč musí zabíjet, mistr Peider ovšem ano a pokaždé to byli hrozní lidé. Farson však Rezkinovi vždy připadal jako čestný, loajální muž, který se řídí ‚pravidlyʻ, kdykoli to jen jde. Tento popis se vlastně hodil na všechny janičáry. Ucítil, jak se mu při vzpomínce na janičáry opět stahuje hruď.

Rezkin potřásl hlavou. Podobné úvahy si nemohl dovolit. Posledním rozkazem jeho mistra bylo zabít janičáry, takže to taky udělá. Tak proč mistři svedli souboj mezi sebou? Co když byl rozkaz mistra Jaiarduna špatný? Nech toho, pokáral se. Nemohl si teď dovolit zpochybňovat rozkazy. Možná, až Farsona dohoní, by se ho mohl zeptat, co se děje, než ho zabije.

Následujících sedm dnů mířil Rezkin dál podél řeky do Perdony. Během tréninku strávil v divočině docela hodně času, učil se jak přežít, jak lovit a stopovat. Asi půldne cesty od vesnice narazil na první známky lidí z vnějšího světa. Na odlesněném kopci, porostlém hustou trávou, stála malá chatrč. Po kopci bloumaly huňaté bílé ovce. Kolem nich pobíhal štěkající pes a chňapal jim po nohách. Rezkin nikdy dřív podobného psa neviděl. Naučil se, jak používat psy při lovu, nezdálo se však, že by se tento pes snažil ovce zabít.

Uprostřed odpoledne Rezkin poprvé spatřil vesnici vnějšího světa. Vypadala víceméně tak, jak si ji představoval, jenom byla mnohem barevnější. Domky zdobily květiny v truhlících a několik stánků, kde se prodávaly potraviny a další zboží běžné potřeby, byly zakryté pestrými látkami, které poskytovaly stín. Pokud viděl, žádný z mužů nebyl ozbrojený, tedy až na občasný nůž u opasku. Jeden muž měl o rameno opřenou motyku, byla však rezavá a ohnutá. Ošuntělý muž se vlekl směrem ke kovárně.

Rezkin najednou trhl za uzdu svého oře a prudce ho zastavil, neboť mu do cesty vběhl malý-muž. Honil se za kulatým míčem. Jakmile míč chytil, kopl ho jinému malému-muži. Několik dalších malých-mužů a taky malých-žen běhalo okolo něj, smálo se a volalo na něj, aby kopl míč jednomu z nich.

Rezkin se zamračil. Ti malí-muži a malé-ženy by měli vědět, že nemají vbíhat před válečné oře. Navíc nebyl žádný z nich ozbrojený a jeho ani jeho zbraně nebrali na vědomí. Zdálo se, že své okolí vůbec nevnímají. Právě porušovali aspoň tucet ‚pravidelʻ, přinejmenším pravidla 8 – Znej své okolí a 24 – Buď vždy ostražitý. Neuměl si představit, jak kdokoli z těchto malých-mužů a malých-žen přežije následující léta.

Chvíli malé-muže a malé-ženy sledoval a dával si zvláštní pozor, aby neztratil ze zřetele své okolí. Ještě nikdy neviděl žádné jiné malé-lidi, tedy kromě sebe v zrcadle, když byl mladý. Neuměl si představit, že by jich bylo najednou tolik na jednom místě. Viděl ale výhody v tom cvičit je společně. Naučit se bojovat s protivníky podobné velikosti by bylo mnohem snazší, než nechat je bojovat proti velkým-mužům, jako to musel dělat on. Oděv malých-žen však byl naprosto nepřijatelný. Neuměl si představit, čemu by mohlo prospět zabalit své tělo do takového množství volného materiálu. Dokonce i nyní, když malé-ženy utíkaly, se jim nohy zaplétaly do látky, což je nutilo materiál oběma rukama držet, aby se jim nepletl do cesty. Pokud měly ruce plné látky, jak v nich mohly držet zbraň?

Rezkin přestal věnovat pozornost malým-mužům a malým-ženám, když si povšiml, že stále více vesničanů ustává v práci a civí na něj. Proč na něj zírali? Nehýbal se ani nedělal žádná výhrůžná gesta. Pokud vůbec něco, měli by věnovat pozornost pohybu malých-mužů pro případ, že by se ve své chaotické zuřivosti rozhodli pro překvapivý útok. Někteří velcí-muži si stoupli před velké-ženy, očividně připraveni zakročit jako strážci v případě, že by se Rezkin rozhodl zaútočit.

V útoku na tyto lidi však neshledával žádnou výhodu. Nepřipadalo mu, že působí hrozivě či nepřátelsky. Vypadali spíš vyděšeně. Chráněné ženy očividně selhaly při studiu ‚dovednostíʻ, pokud nedokázaly ubránit samy sebe. Vzhledem k tomu, že velké-ženy měly na sobě stejně směšný oděv jako malé-ženy, bylo pochopitelné, že by v bitvě měly potíže, i kdyby ‚dovednostiʻ ovládaly.

Všiml si, že několik vesničanů vrhá pohledy po jeho koni, a dospěl k závěru, že si tito lidé patrně myslí, že má nepřátelské úmysly, poněvadž je jediný v sedle. Rezkin seskočil na zem, vděčný za to, že si může protáhnout nohy. Když vykročil směrem k jednomu stánku se zbožím, vystoupil z davu úzkostně vypadající muž středního věku. Chvíli váhal, patrně odhadoval Rezkinovy reakce. Rezkin se zastavil, zdvořile na muže kývl a čekal, až promluví, přesně jak ho to mistři učili.

Cizinec dlouze vydechl a pravil: „Dobré odpoledne, pane. Jsem starosta Jorge. Nikdy dřív jsme tě tu neviděli. Můžeme pro tebe něco udělat… pane?“

Rezkina by nikdy nenapadlo, že tento muž je starostou vesnice. Učili ho, že starostové jsou lidé vyššího postavení, často nadutí a ješitní. Tento muž se ničím nelišil od ostatních vesničanů ve své tunice a kalhotách z nevýrazně hnědé, podomácku tkané látky. Vlasy měl čisté, ale rozcuchané a vypadalo to, že se při práci zapotil. Rezkin napřáhl ruku ve zdvořilém pozdravu podle zvyku neurozených a odpověděl: „Jsem Rezkin. Rád tě poznávám. Chci si jen doplnit zásoby a zase pojedu.“ Rezkin roztáhl rty v jednom z nacvičených úsměvů, o kterých mistr Peider tvrdil, že patří ke zdvořilosti.

Rezkin poznal, že se zachoval správně, když se starostovi Jorgemu uvolnila ramena, oplatil mu úsměv a stiskl mu ruku. „No, pane, máme tu dobrou sklizeň z dnešního rána. Tady Carlon je řezník,“ vysvětlil a ukázal přes rameno na jednoho z mužů, „a může ti sehnat slušné kusy masa. Seno a oves jsou uskladněné dole u kovárny. Potřeboval bys ještě něco, když už jsi tady?“ Ačkoli se muž choval celkem mile, z úzkostných pohledů a přešlapování vesničanů bylo zřejmé, že by jim bylo milejší, kdyby Rezkin vesnici co nejrychleji opustil.

Rezkin zavrtěl hlavou, aniž by se přestal usmívat. „Ne, to bude všechno, děkuji. Ach,“ řekl, jako by si právě vzpomněl na drobný detail, „hledám někoho, kdo tudy možná projel. Objevil se tu během posledního týdne někdo, kdo k vám nepatří?“

Starosta se přestal usmívat a tázavě zatěkal pohledem po davu. Lidé zavrtěli hlavami a starosta se otočil zpátky k němu. „N-ne, pane. Pokud víme, tak ne, tedy kromě tebe. Měli bychom někoho vyhlížet?“ zeptal se nervózně, jako by mu hrozilo, že nesloží nějakou zkoušku.

„Ne, nemusíš si dělat starosti. Pokud jste ho neviděli, pak už vás pravděpodobně minul,“ odvětil Rezkin.

Starosta Jorge si změřil Rezkinovy meče a zeptal se: „Je ten muž nebezpečný? Měli bychom se ho obávat?“

Rezkin uvažoval jen krátce, pak odpověděl: „Ne, neočekávám, že by pro vás, dobré lidi, představoval hrozbu. Je to můj… druh.“ Onen tichý hlásek v zadní části Rezkinovy mysli zašeptal: Ovšemže nepředstavuje hrozbu pro nevinné vesničany. Pokusí se zabít mě, odvětil sám sobě.

„Chápu,“ řekl starosta, netvářil se však přesvědčeně, když pohledem opět zavadil o Rezkinovy meče. Rezkin mu kývnutím poděkoval, pak zamířil ke stánkům se zbožím. V tu dobu dav konečně upoutal pozornost nic netušících stánkařů, a zatímco s nimi Rezkin smlouval o zboží, v úžasu civěli na jeho mohutného válečného oře. Obchody, které uzavřel, byly až příliš výhodné a jemu to znovu připomnělo, že ti lidé chtějí, aby odjel.

Při odjezdu z vesnice věnoval Rezkin zvýšenou pozornost břehům řeky jen pro případ, že by tu Farson nechal při shánění zásob člun. Ve vesnici by Rezkin možná našel někoho ochotného prodat mu loďku, jenže to by tu musel nechat svého válečného oře. Navíc existovala možnost, že se Farson vylodil na opačném břehu a zamířil na západ do Caradonu namísto na jih do Justainu. Rezkin si popravdě uvědomoval, že Farsonovu stopu patrně nadobro ztratil.

Rozhodl se pokračovat dál na jih do Justainu, a pokud nenajde nic tam, pojede až do hlavního města Kaibainu. Farson byl janičár, a přestože mu mistři ani janičáři nikdy doopravdy nevysvětlili, jaké postavení zastávají janičáři ve vztahu ke zbytku království, Rezkin nabyl dojmu, že bývali vojáky. A vzhledem k úrovni jejich mistrovství bylo pravděpodobné, že tito konkrétní vojáci patřili králi, a ne nějakému obyčejnému lordovi. A pokud potřeboval najít královy vojáky, nejlepší místo, kde hledat, bylo hlavní město.

Ta úvaha ho přiměla zaváhat. Pokud janičáři opravdu patřili k armádě, znamenalo to, že existuje víc janičárů než jen ti, které znal? A pokud ano, měl zabít všechny janičáry, nebo jenom ty, kteří přebývali v pevnosti? A jestli měl zabít janičáry a oni přitom pracovali pro krále, znamenalo to, že je zrádcem koruny? Ale pokud byl zrádcem koruny, proč obdržel Sheyalinovy čepele?

Možná měl Rezkin pracovat pro krále a král zjistil, že janičáři jsou zrádci. A možná ze zrádců sestávala jenom malá jednotka v pevnosti. Jenže proč se mistři zabili navzájem? A proč by zrádci pomáhali vycvičit vlastního vraha, pokud věděli, že má pracovat pro krále?

Rezkin potřásl hlavou, aby si pročistil myšlenky. Hleděl příliš daleko do budoucna. Koneckonců ani s jistotou nevěděl, jestli janičáři pro krále pracovali. K tomu závěru dospěl jen na základě jejich vojenského vystupování, jenže pravda byla, že on žádné jiné vystupování nepoznal. Naučil se hodně o tom, jak zjistit víc o člověku z jeho vzhledu a chování, nenaskytlo se mu však mnoho šancí využít tuto dovednost v praxi, neboť vyrostl v naprosté izolaci od vnějšího světa.

Kapitola 3

R ezkin se rozhodl vydat do Justainu po silnici místo podél řeky. Silnice, zarostlá a samý výmol, tak jako tak nevedla daleko od břehu a on nepovažoval za pravděpodobné, že by Farson udělal tu chybu, že by po sobě zanechal viditelné stopy, i kdyby člun opustil. V sedle strávil čtyři dlouhé dny, než konečně dorazil k městu. Rezkina překvapilo, jak moc ho cesta unavila, ačkoli se po celou dobu prakticky jenom vezl. Bolest z hodin strávených v sedle už ustupovala, jeho tělo však toužilo po pohybu. Rezkin ještě nikdy nestrávil tolik dnů bez nekonečných hodin tréninku. Kdykoli zastavil, v noci, v poledne či těsně před úsvitem, dobře si protáhl svaly a procvičil si několik manévrů se zbraněmi. Přesto se mu nezdálo, že by to stačilo.

Justain mělo být velké město, strategicky ležící na řece Straei na Východozápadní kupecké cestě, která se táhla od západního pobřeží do království Channería na východě. Do města se sjížděly zástupy kupců, dalo se tu tak najít nejrůznější zboží. Tak mu to aspoň tvrdili mistři. Rezkin tu samozřejmě nikdy nebyl, obrázek, který si vytvořil v mysli, tak byl založený výhradně na obrazech, diagramech, které používal při studiu Obléhání , a popisech předmětů, ošacení a zvyků, které získal od svých učitelů. Naprosto nic z toho, co se naučil, ho ovšem nemohlo připravit na pohled, který se mu

Z mírného kopce na sever od města mohl Rezkin konečně pohlédnout na moc lidského génia. Perdony bylo zrnkem prachu ve srovnání s tímto fantaskním monolitem. Na vyvýšenině uprostřed stály pozůstatky staré pevnosti, která pocházela ještě z dob Dobývání. Pevnost byla přeměněna a přestavěna v něco, co mistři nazývali velkým hradištěm.

Hradiště obklopovala patnáct stop vysoká hradba, která uzavírala zvlněné zahrady a nádvoří. Na východní straně pozemků se vysoký živý plot tyčil nad rozlehlou zahradou, jako by měl za úkol skrýt, co leží za ním. Na druhé straně živého plotu leželo několik cvičišť, dvě řady kasáren a stáje. Z map rovněž věděl, že se v této části nachází také zbrojnice, kovárna a ubikace léčitelů, z místa, kde nyní stál, je však neviděl. Původní věže a hradby staré pevnosti už nestály, byly zničeny během Dobývání, a veškeré následné přístavby sloužily hlavně k dekorativním účelům a k předvedení bohatství a rozkvětu města.

Město za hradbami hradiště připadalo Rezkinovu kritickému oku nesouměrné a nesourodé. Na západní straně bylo v rozmachu limitováno řekou, budovy nejblíže dokům tak byly nalepené jedna na druhou, až mezi

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osvobodit temnotu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.