Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

LitRPG v nakladatelství

MICHAEL ATAMANOV

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet

Vnější hrozba

Zásadní změna

Pavučina světů

Skok do neznáma

PAVEL KORNĚV

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

Strážce mrtvých

Nepřítel živých

VASILIJ MAHANĚNKO

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná

Hledání Uldanů

Šek na miliardu

ALEXEJ OSADČUK

Mirror World

Projekt Každodenní rutina

Citadela

Pouť vyděděnce

Soumračný obelisk

Zakladatel

ROS PER

Alfa Řím

Volper

Skurfaifer

Nultá úroveň *

ZUZANA STRACHOTOVÁ & TOMÁŠ KOŠEK

HEX

HEX: Bažina

Mazekeen

Černý trůn*

*připravujeme

Alpha Rome

Book #2: Skurfaifer

Copyright © Ros Per 2021

Translation © Danuše Víšková, 2024

Cover Art © Ivan Khivrenko, 2021

ISBN epub 978-80-7594-576-1

ISBN mobi 978-80-7594-577-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Kapitola 1.

Debriefing

Probudil jsem se překvapivě čilý a odpočatý. Neměl jsem pocit, že by u mě došlo k nějakým změnám, ovšem podle oznámení visícího přede mnou proběhlo vše hladce.

Upozornění! Podařilo se vám úspěšně vylepšit vlastnost „Moudrost“.

Slovo „úspěšně“ mě trochu znepokojovalo. Naznačovalo totiž, že celý proces mohl skončit „neúspěchem“. Prostřednictvím myšlenkového příkazu jsem oznámení skryl, rozhlédl se kolem a objevil pouze Quartze, který byl ve svém koutku místnosti s pracovním stolem a nejrůznějšími nástroji rozmístěnými po celé zdi nad ním ve speciálních úchytech.

Z pravé i levé strany byl stůl obklopen dvěma přístroji. Nedokázal jsem říct, jaké přesně jsou jejich funkce, byl jsem si však jistý, že jeden z nich slouží k přebíjení munice. Na druhém si Quartz pro sebe vyráběl různé součástky, neměl jsem však ponětí, k čemu potřeboval ty další dva.

Jakmile byly dokončeny práce na budově, kterou Carter nechal postavit, všichni jsem se do ní nastěhovali. A proč by taky ne? Místnost byla speciálně navržena pro deset vojáků, kteří zde našli vše, co mohli potřebovat: stojany na zbraně, palandy a spoustu dalších věciček.

Já si vybral jednu ze spodních paland. Tilorn zaujal své místo nade mnou a Sargos s Quartzem obsadili obě spodní postele po naší levici. Quartz chtěl původně zabrat pravou palandu, poblíž Castry, Tilorn ho však rychlým pohlavkem upozornil, že to není zrovna nejlepší nápad. Castra si vybrala spodní lůžko úplně vpravo a obklopila ho jakýmisi pohyblivými zástěnami připomínajícími ty, které bývají v nemocnicích.

Kdyby nás takhle viděli ostatní hráči, jistě by se nám vysmáli. Oni totiž obvykle padli do postele, aniž by se odstrojili. Šeredně se pletli, pokud se domnívali, že se jejich virtuální tělo nešpiní a nevyžaduje běžnou hygienu.

Už před časem jsme si všimli, že pikonity odstraňují některé částečky špíny, jako třeba biologický odpad, a přeměňují je na energii pro sebe (alespoň podle toho, co zjistil Tilorn), avšak pro úplný fyzický i psychický odpočinek bylo nutné provádět většinu hygienických postupů, které byste dělali v reálném světě. Tilorn to přisoudil skutečnosti, že tyto návyky uvolňují mysl a poskytují příležitost k řádnému odpočinku.

V důsledku toho se Castra opevnila zástěnami. Prohlásila, že by se ráda svlékla a spala tak, jak byla zvyklá, a že nechce, aby na ni při tom zírali nějací nadržení zvrhlíci. Při svých slovech se dívala výhradně na Quartze. Tilorn a já jsme se při tom tiše sesunuli k zemi a snažili se zakrýt potlačovaný smích.

Vstal jsem, zavolal na Quartze a požádal ostatní, aby se shromáždili v naší místnosti. Po našem prvním řádném týmovém průchodu kobkou bylo třeba uspořádat debriefing. Setkali jsme se při něm se spoustou problémů a já chtěl, aby je jeden po druhém rozebrali. Koneckonců, správný voják musí nejen dobře bojovat a plnit rozkazy, ale také myslet sám za sebe.

Rychle jsem se rozehřál, párkrát praštil do boxovacího pytle, který visel v místnosti, a pak si dopřál sprchu, aby se mé svaly po krátké zátěži uvolnily. Když jsem se vrátil do pokoje, všichni už na mě čekali.

„Volpere, co se stalo? Proč jsi nás svolal?“ začal Tilorn, jakmile mě uviděl.

„Nic zvláštního! Jen s vámi potřebuji něco projít.“

„Jak to myslíš?“

„Dobrá, pojďme na to,“ odvětil jsem, posadil se na okraj malého kovového stolku a zaujal pozici naproti ostatním. „Skoro týden jsem vás učil, jak správně pracovat v týmu a jak lépe využívat vaše současné schopnosti, přičemž včerejškem jsme takříkajíc uzavřeli pololetí. Teď bych byl rád, kdybyste zapojili své mozky, prostudovali problémy, které se objevily v Martině doupěti, a následně navrhli způsob, jak je vyřešit.“

„Ehm… A to proč? Zdá se, že nás trénuješ víc než dobře.“

„Protože, Quartzi, potřebujete začít používat vlastní mozky. Tak například řekněme, že by se celá situace opakovala a já znovu skončil v bezvědomí nebo na replikaci. Co byste pak dělali? Jak byste se z těch ošemetných situací dostali? Pojďme se radši střídavě vyjádřit k jednotlivým problémům a navrhnout jejich řešení. A pokud něco nebude v pořádku, opravím vás. Začněme u tebe, Quartzi, ty jsi nejupovídanější.“

„Ehm… Eeeee… Hm… No, jak bych to řekl, všiml jsem si tří hlavních problémů. Naše skupina se skrze kobku pohybovala příliš pomalu, kvůli čemuž ses musel bezhlavě vrhnout do boje a sám schytat všechny zásahy od nepřátel. Pak jsme se rozdělili do dvojic, jenže Castra a Sargos tím pádem zůstali bez tanku, což mělo za následek Castřino zranění. A když sejmuli tebe, přišli jsme o hlavní palebnou sílu, takže šla celá akce do kopru. Jediné, co nás zachránilo, byl fakt, že se Marta stihla sama zaktivovat dřív, než nás úplně zničili. Myslím, že to je všechno.“

„No, těch problémů bylo mnohem víc, ale pojďme se nejdřív podívat na ty, co jsi zmínil. Skupina se tedy pohybovala příliš pomalu. Proč myslíš, že tomu tak bylo?“

„Prostě jsme na to nebyli zvyklí…“ vložil se do toho Tilorn.

„Tilorne, vydrž chvilku, prosím!“ přerušil jsem ho. „Quartz se právě teď snaží analyzovat své prožitky. Potřebuje to udělat sám, především proto, aby v budoucnu dokázal efektivně vyhodnotit situaci a správně se rozhodnout. Tak jo, Quartzi, čekám na tvou odpověď.“

Quartz chtěl něco říct, ale při pohledu na Tilorna rychle změnil názor. Opřel se lokty o kolena a propletl si prsty, následně si o ně opřel bradu a zjevně o něčem začal přemýšlet. Trpělivě jsem čekal, než dobojuje se svými myšlenkami, a přísnými gesty přerušoval pokusy ostatních něco říct. Hlavní teď bylo, že se snažil celou záležitost pochopit a najít příčinu problému.

I kdyby neodhalil ten správný důvod – to přicházelo se zkušenostmi – nejdůležitější bylo zvyknout si každou situaci zkoumat ze všech úhlů, aby dokázal odhalit vztah příčiny a následku a byl schopen podobným věcem v budoucnu předcházet.

„Hádám, že celá potíž tkví v nízkém DPS našeho týmu…“ Okamžitě ho přerušily dva pohlavky od Tilorna a Castry. „Kruci, přestaňte mě rozptylovat!“ zafuněl a třel si místa, kde byl zasažen. Už se z toho stávala tradice: při každém vážném rozhovoru dostal Quartz políček. „Fajn, co jsem to říkal? Problém byl nejspíš v nízké míře poškození, které byla naše skupina schopna společnými silami způsobit. U Tilorna je všechno jasné: měl štít, vylepšení a lékařskou pomoc. Castra provádí průzkum, takže musí být co nejvíc mobilní. Ze zbylé trojice dokáže pořádné poškození způsobit jenom velitel. Já zblízka něco málo zvládnu, ale Sargos zůstal úplně vzadu.“

„Dobrá práce!“ poplácal jsem ho po zádech. „Jak tenhle problém můžeme vyřešit? Podle tvého názoru.“

Přemýšlel o tom asi pět minut, ale nakonec jen rozhodil rukama. Musel jsem otázku přesměrovat na ostatní v naději, že ji někdo vyřeší. O několik minut později se ozvala Castra.

„Možná bychom jim mohli dát kulomety a nechat je s nimi trénovat. I kdyby dovednost dotáhli jenom na deset procent, dokázali by způsobit aspoň drobné poškození,“ navrhla nesměle a očividně o svých vlastních slovech pochybovala.

„To nepřichází v úvahu. Zaprvé, nejsou to profesionální dovednosti, takže by bylo složité je vylepšit. Zadruhé, systém jim neposkytne žádné znalosti o tom, jak zbraně fungují, jenom základní střelecké schopnosti. Museli by tvrdě a dlouho trénovat, opakovat jeden a ten samý pohyb pořád dokola a doufat, že jim systém přidělí schopnosti pro jejich použití,“ rozdupal jsem její návrh na prach. „No tak! Použijte hlavu, existuje jedno řešení související se schopnostmi, stačí zapojit trochu fantazie!“

Bohužel, bez ohledu na to, jak moc namáhali své mozky, se jim nepodařilo přijít s žádnými dalšími nápady. Musel jsem jejich myšlenkám vydláždit cestu.

„Quartzi, připomeň mi, jaké máš profesionální dovednosti?“

„No, jestli myslíš ty, které náleží k mé profesi, pak opravování různých dronů a droidů, jejich údržba a správa.“

„Aha! Takže kým máš potenciál se stát?“ pokračoval jsem v povzbuzování jeho myšlenek.

„No… Teoreticky bitevním mágem, ale při jejich ovládání bych byl úplně bezbranný.“

„A to proč?“

„Jak to myslíš, proč? Protože by mě rozptyloval jejich pohyb a koordinace. A pokud bych používal drony, musel bych kontrolovat i výšku. Bylo by zapotřebí hlídat spoustu věcí najednou.“

„A co kdybychom odebrali nutnost je ovládat?“

„Jak bys to chtěl udělat?“ rozohnil se. „Potřebují se nějak pohybovat, to bych je podle tebe měl nosit? Možná bych si jednoho mohl připevnit k rameni…“ zastavil se, aniž by dokončil větu. Ztuhl s otevřenou pusou. Po několika vteřinách ji zase zaklapl a pokračoval. „To by mohlo fungovat!“

Vyskočil z postele a spěchal ke svému pracovnímu stolu. Zjevně chtěl svůj nápad co nejdřív přivést k životu.

„ZASTAV!“ zakřičel jsem. „Kam to jdeš? Ještě jsme neskončili. Pojď sem, sedni si, pokračujeme v rozboru situace.“

Quartz, který se náhle zastavil, otočil hlavu a začal se střídavě dívat na mě a svůj pracovní stůl. Pak si ztěžka povzdechl, sklopil hlavu, vrátil se zpět a posadil se na svou postel, přičemž stále vrhal letmé pohledy na svůj stůl. Jak jen ho ten nápad uchvátil. No nic, ještě bude mít dost času na jeho realizaci.

„Quartzi, nejprve dokončíme analýzu situace a pak se budeš moct věnovat svým nástrojům.“

„No dobře!“ souhlasil po několika vteřinách a přestal vrhat postranní pohledy na své pracoviště.

„Mám pro vás všechny otázku. Jak můžeme dát Sargosovi příležitost zvýšit jeho poškození? Nebo vám znovu budu muset dodat trochu inspirace? No tak, použijte hlavu! Myslíte si snad, že strejda Volper za vás bude pořád všechno dělat?“

Vstal jsem z rohu stolu, dal si ruce za záda, prsty jsem si propletl těsně nad zadkem a začal před zbytkem týmu přecházet. Svraštil jsem obočí, aby to vypadalo, že na ně svými výhružnými pohledy vyvíjím psychický nátlak. Ve skutečnosti už mi ze sezení v nepříjemné pozici, která by byla vhodná pro krátkou, efektivní konverzaci, a ne dlouhý brainstorming, znecitlivěla noha.

Ale nemohl jsem z toho vinit ostatní, že ano? Přecházel jsem tedy po úzkém pruhu podlahy před skupinou a přesouval svůj zamračený pohled z jednoho na druhého, aby se cítili nepříjemně.

Odpočinek nepřicházel v úvahu. V budoucnosti možná budou muset učinit rozhodnutí v kritických podmínkách, přičemž nebudou mít prostor pro chyby ani dlouhé přemýšlení. Nakonec mě překvapil Sargos. Sice nerad mluvil, ale tentokrát se rozhodl, že nebude mlčet. Prostřednictvím krátkých, sekaných frází, mezi kterými dělal několikavteřinové pauzy, pronesl – na jeho poměry – dlouhý monolog.

„Hlavní jsou miny. Výbušniny. Sbírat zbraně. Střílet malé. Miny. Různé výbuchy. Na dálku. Kontakt. Časovač. Experiment. S municí. Je spousta možností,“ podíval se na Quartze a pokračoval. „Spolu s Quartzem. Automatické miny. Mini droidi. Vozili by výbušniny. Castra by unesla spoustu min. Já bych je odpaloval. Tilorn by udělal hradbu. Z min. Odstřelit útočníky. Kanonáda. Chápu to. Je spousta možností. Něco vymyslím!“

Několik vteřin jsme na Sargose s vykulenýma očima zírali a nemohli uvěřit vlastním uším. Castra dokonce natáhla ruku ke Quartzovi a vrátila jeho čelist zpátky na místo. Sargos nevěděl, co se sebou, a nakonec se zeptal:

„Podělal. Jsem to?“

„Chlape, jenom doufám, že nás v dohledné době nečeká armageddon. Kvůli tvé upovídanosti jsem měl pocit, že se blíží konec světa,“ prohlásil Quartz, aniž by ze Sargose spustil oči.

„Tak jo, všichni, už dost těch vtipů!“ rozhodl jsem se zasáhnout. Sargos byl z té přemíry pozornosti celý rudý. „Náš mladý expert na výbušniny má pravdu, existuje spousta možností: od výměny revolverových nábojů za miniaturní miny až po autonomní droidy naplněné po okraj výbušninami,“ načež jsem pro Sargose dodal: „Nezaměřuj se ale jenom na výbušniny, Tilorn ti dokáže připravit nejrůznější kyseliny a jedy. Kouřové či toxické clony by nám mohly hodně pomoci. Castra by během průzkumu mohla pomocí suchého zipu rozmístit tvé miny s dálkovou detonací a když do nich dáš sledovače, budeš je moct po průchodu skupiny zase posbírat. Každopádně si to promysli!“

Sargos v odpověď jen vztyčil palec, čímž dal najevo souhlas s tím, co jsem řekl. Očividně už svou slovní zásobu pro dnešek vyčerpal. Dobře, kdo je další na řadě?

„Castro, teď tvoje postřehy.“

„Jak už řekl Quartz, když jsme se rozdělili, jedna část týmu zůstala bez jakékoliv ochrany. Navíc jsem většinu času nemohla působit tolik poškození, kolik bych chtěla: buď jsem se k protivníkovi nedokázala dostat, nebo jsem byla v tak nepříjemné pozici, že jsem na něj nedosáhla. Rovnou navrhnu řešení tohohle problému: měli bychom rukavice vylepšit tak, aby poškození nepůsobily pouze dlaně, a sehnat něco na moje nohy, protože umím dobře kopat, ale bez dalšího vybavení jimi nedokážu napáchat moc škody. Mohli bychom taky koupit něco, co by mě urychlilo, aspoň o vteřinku, abych se k soupeři dostala rychleji. Většina mých dovedností je koneckonců určena pro boj zblízka a vysokou pohyblivost,“ vystřelila Castra jako kulomet.

„Tady to máte!“ zvedl jsem ukazováček skoro až ke stropu. „Ne nadarmo se říká, že holkám to rychle myslí. Jen je potřeba jejich myšlenky nakopnout, a to dostatečnou silou a správným směrem.“

Castřina tvář se při počáteční chvále rozzářila, pak si ale uvědomila, že pro dosažení požadovaného efektu nejdřív potřebovala pořádný kopanec, přičemž našpulila rty a začala se rozhlížet kolem sebe, pravděpodobně hledajíc něco těžkého, co by po mně mohla hodit.

„Volpere, máš nějaké tipy pro mě?“ ozval se Tilornův hlas.

„Sakra, chlape. Upřímně, ani nevím!“ Ušklíbl jsem se, jako bych právě snědl citron. „Jediná rada, kterou ti můžu dát, je, abys přemýšlel o tom, že by ses stal něčím jako mobilním obranným zdravotnickým centrem. Zkrátka abychom se za tebe v případě potřeby mohli schovat a vyléčit se. V mých představách tě vidím jako skvělého paladina – mini tank s funkcí léčitele a posilující aurou. Se současnou technologií mě ovšem nenapadá žádný způsob, jak tě rozvinout. Doufám, že v budoucnu něco vymyslíme.“

„Hm… Paladin, říkáš?“ Tilorn pohnul čelistí tak, že to vypadalo, jako by to slovo ochutnával. „No, proč ne? Museli bychom si ujasnit pár bodů. Ale něco málo mě napadá.“ Když si všiml mého zvednutého obočí, které se zformovalo téměř do podoby otazníku, dodal: „Nejprve si několik věcí ověřím a pak ti dám vědět. Platí?“

„Jasně. Je to jen na tobě,“ souhlasil jsem. Tak jako tak jsem neměl žádný jiný nápad, jak jeho taktiku vylepšit. „Takže vážení pánové, pardon, a vážená dámo,“ okamžitě jsem se opravil, když jsem si všiml Castřina zamračeného výrazu, „tohle byly podle vás největší problémy, se kterými jsme se setkali?“

„Inu… Vypadá to tak, ano,“ vyjádřil Tilorn po krátké výměně pohledů kolektivní myšlenku skupiny.

„V tom případě se obávám, že vás opravdu zklamu. Začněme tím, že jsme minimálně jeden klan dost ošklivě urazili – uhodne někdo který?“

„Vlky,“ odhadl Quartz.

„Ale proč minimálně jeden?“ Opět se ukázalo, že Castra je mnohem bystřejší než ostatní, protože si všimla, že má fráze měla dvojí význam.

„Protože nemáme tušení, co byla zač ta druhá jednotka. Mohli patřit k Vlkům; mohli být jejich spojenci, nebo naopak protivníci.“

„A co s tím budeme dělat?“ V Castřině hlase se začala objevovat panika.

„Nic zvláštního,“ ujistil jsem je. „Budeme všechno dělat stejně jako dosud, ale s trochu větší opatrností. Měli bychom se častěji rozhlížet a kontrolovat, že nás nikdo nesleduje, případně že se naším směrem někdo příliš dlouho nebo často nedívá. Jestliže zaslechneme jakoukoliv konverzaci týkající se toho incidentu, budeme se, pokud možno, snažit ji nenápadně odposlechnout. Není nutné se na cokoliv ptát, stačí jen poslouchat, co kdo říká, a neprojevovat o dané téma přílišný zájem. Dodnes nejspíš nevědí, kdo se k nim vloupal, takže nemá smysl se kvůli tomu nějak zvlášť namáhat, zároveň to ale nemůžeme nechat plavat. Všechno jasné?“

„Ano,“ odpověděl opět jménem všech Tilorn.

„V tom případě máte dva dny na realizaci svých nápadů. Potom se společně vydáme na místo, kde na mě už dlouhou dobu někdo čeká. Můžete očekávat, že tam narazíme na nějaké mechanoidy. Sargosi, připrav další výbušniny, je tam spousta pancéřových přepážek, které bude potřeba vyhodit do vzduchu. Jsou přibližně sedmdesát pět milimetrů tlusté, vyrobené z neznámého materiálu.“ Počkal jsem na Sargosovo souhlasné přikývnutí a pokračoval dál. „Také chci, abyste vzali v potaz skutečnost, že tam budou automatické střelecké věže, pasti a hromada dalších nepříjemností. Je tedy třeba se na to řádně připravit! Tak jo, dejte se do práce, já si potřebuji něco vyřídit.“

„Co?“ nedokázala Castra odolat odvěké ženské zvědavosti.

„Nejprve se pokusím zjistit, jestli se nedá přes ty pancéřové přepážky dostat i bez výbušnin a pak půjdu vyřešit spor s jedním starým kozlem, jehož šílenství prostě nezná mezí.“

Poté jsem vyšel z místnosti a nechal je o samotě. Popadl jsem jen pár pistolí a svůj batoh. Když jsem se poprvé dostal do laboratoře, zastrčil jsem si první přístupovou kartu, kterou jsem objevil, do náprsní kapsy pod svou neprůstřelnou vestu v naději, že ji tímhle způsobem zachráním. Když jsem pak při druhém prohledávání šatny narazil na další kartu, ledabyle jsem ji hodil do batohu. Realita ale vše obrátila vzhůru nohama: po první kartě nebylo ani stopy, zatímco ta druhá stále ležela na dně mého batohu. Vypravil jsem se s ní za inženýry. Jakmile mě Lekša uviděl, začal se rozčilovat.

„Volpere, jasně jsem ti říkal dva týdny a ty ještě neuplynuly. Potřebuju ještě alespoň den nebo dva, nechtěj po mně, abych to dokončil dřív! Sotva jsem spal od doby, co jsem tu tvou holku začal dávat dohromady. Netuším, jak dlouho ti bude trvat, než naučíš řídicí modul ovládat vše, co jsem do ní vložil, ale myslím si, že to bude stát za to. Vlastně mě fakt baví ji stavět, ale dřív to prostě nedokážu, ani se neptej.“

„Lekšo, uklidni se. Jsem tu kvůli něčemu jinému.“

„Fajn, tak mi radši rychle řekni, proč tu jsi, pořád ještě musím dokončit tvoji předchozí zakázku.“

„Mám přístupovou kartu,“ vytáhl jsem zmiňovaný předmět a podal ho Lekšovi. „Problém je, že dveře, které by měla otevřít, vyžadují také heslo. Mohl by ses podívat, jestli by se s tím dalo něco dělat?“

„Hm…“ pronesl moudře, přičemž se jednou rukou poškrábal na bradě a tou druhou otočil přístupovou kartu. „Tohle není úplně z mého oboru – já se zabývám především strojírenstvím a elektronikou, pod což spadá i robotika. A navíc to zavání ilegální činností…“ odvětil Lekša. Měl jsem chuť podrbat se na hlavě. „No dobře, vzhledem k tvým dobrým vztahům s Carterem ti pomůžu. Mám jednoho známého, který je programátor a vyzná se v počítačích. Můžu ho poprosit, aby se na to mrkl a zjistil, co se dá dělat. Ale den nebo dva to potrvá.“

„Určitě se zeptej! Dva dny nejsou problém. Pokud by s tím něco šlo udělat, pošli mi e-mail s popisem a cenou. Já pak zvážím, jestli by se to vyplatilo.“

„Dobře, ale pokud to vyjde, dáš mi deset procent z ceny.“

„Není problém, to je férová nabídka.“

„Volpere!“ zavolal na mě, když už jsem mířil k východu. „Dávej si pozor, jestli jde o něco ilegálního, tak od toho radši dej ruce pryč!“

„Neboj se, na páté úrovni je to v šedé zóně.“

„No dobře, ale neříkej, že jsem tě nevaroval!“

„Ano, vždyť já vím!“

Neuzavřeli jsme žádnou smlouvu, nebyl pro to důvod. Pokud by ta osoba zakázku přijala, pak bychom vše zformalizovali skrze server.

Chtěl jsem si promluvit s Carterem, ale ten ve své kanceláři nebyl. Úředník v přijímací hale mi řekl, že někam odjel a neřekl, kdy se vrátí. V tom případě mi nezbývalo než zamířit do suterénu, kde se nacházela tréninková aréna, bez předchozí promluvy s velitelem. Vedle pancéřových dveří, které blokovaly průchod ke schodišti dolů, seděl důstojník na skládací židličce.

„Hej, jak to, že sedíte tady?“ Překvapilo mě, když jsem ho uviděl. Obvykle mívali službu ve velínu.

„Ten starý kozel se už úplně pomátl; zablokoval dveře do velínu. Jedinou možností tedy bylo sedět buď v šatně, nebo tady, vzhledem k tomu, že mi nikdo nezrušil směnu.“

„A kde je on?“

„V tréninkové hale, stále dokola střídá tříhodinový maraton s hodinovou pauzou a ničí všechno, co se hýbe. Navíc vůbec nerozlišuje, co je tréninkový robot a co jeho vlastní lidé. Zabíjí každého, kdo vystrčí hlavu z bezpečné zóny.“

„Hmm… Dobře, zkusím s ním promluvit.“

„Bez šance,“ zavrtěl hlavou. „Poručík to zkusil a znovu se objevil až po dvanácti hodinách v kasárnách.“

„I tak to zkusím!“

„Jak je libo, vaše volba.“

Poté, co jsem sešel po schodech dolů, jsem nejprve zamířil do šatny a nechal si tam všechny věci. Pokud by konverzace neproběhla dobře, aspoň bych si je tady mohl vyzvednout.

Vyšel jsem ze šatny, znovu se přesvědčil, že dveře do velínu jsou skutečně zamčené, a zamířil ke dveřím vedoucím přímo do arény. Několik minut jsem tam stál a ptal se sám sebe, jestli má vůbec cenu chodit dovnitř.

Ať už jsem se na to ovšem díval jakkoliv, bylo na čase tuhle záležitost vyřešit. Buď si promluvím se Sonnym a zjistím, co se to s ním stalo, nebo se po dvanácti hodinách zreplikuji a nechám to celé být. Tak či tak učiním tomuhle zmatku přítrž. Alespoň pro sebe.

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, utřídil si myšlenky a prudkým pohybem rozrazil dveře, čímž jsem se úplně vzdal možnosti otočit se a odejít.

Kapitola 2.

Není to tak jednoduché

Vstoupil jsem do arény a ocitl se uprostřed armageddonu. Antropomorfní roboti vybavení nejrůznějšími zbraněmi se vynořovali jeden za druhým a snažili se zlikvidovat jediný cíl, který byl neustále v pohybu a s neuvěřitelnou obratností metal salta všemi směry. Příliš se jim to nedařilo: řekl bych, že průměrná životnost jednotlivých robotů se pohybovala mezi třemi a pěti vteřinami. Sonny jim prostě nedal šanci; řítil se kolem arény neuvěřitelnou rychlostí.

Na zádech měl tři páry energetických křídel, které byly ke své základně připevněny několika nastavitelnými kusy kovu. Zdálo se, že tyto kovové prvky slouží také jako pouzdro, do kterého je mohl složit. Spodní pár využíval jako pohyblivé štíty a kryl jimi výstřely, kterým se nestihl vyhnout. Podle mého odhadu měla prostřední dvojice křídel u základny sadu manévrovacích trysek a samotná křídla sloužila jako stabilizátory.

Horní pár byl nejspíše zodpovědný za levitaci, která Sonnymu umožňovala vznášet se asi tucet centimetrů nad zemí, a když se k němu protivník dostal příliš blízko, použil je také jako zbraň, přičemž nepřítele sekl lehkým mávnutím křídel. V tuto chvíli byl vyzbrojen dvěma samopaly s krátkou hlavní, které měly namísto předpažbí velký obdélníkový blok. Skládací pažbu bylo možné úplně rozložit a zcela zatáhnout do speciálních drážek po stranách pouzdra závěru, což umožňovalo zbraň použít jako automatickou pistoli.

Rychlost, s jakou dokázaly tyto samopaly střílet, byla působivá. Soudě podle oka zvládly víc než tisíc ran za minutu. Vzhledem k občasné změně barvy výstřelů se dalo předpokládat, že používá několik druhů munice a nejspíš se nejedná pouze o klasické střely, ale i různé energetické náboje.

Při jednom z manévrů se ke mně Sonny na zlomek vteřiny otočil zády a já si tak mohl povšimnout nápisu „Serafínův trest“ umístěného mezi pohyblivými částmi křídel. Co to mělo znamenat? Byl snad Sonny sám skurfaiferem, když takové vybavení používal? Proč mě tedy krucinál vyhodil? Chystal jsem se vystoupit z metr a půl široké bezpečné zóny u dveří a říct mu, co si o něm myslím, ale v poslední chvíli jsem se dokázal ovládnout.

Dokud jsem byl v tomhle prostoru, nemohl mě vidět ani slyšet – byla zde speciální jednosměrná bariéra chránící hosty nacházející se v aréně před zbloudilými střelami. Kdybych ho opustil, mohl bych si se Sonnym promluvit, ačkoliv by naše konverzace nejspíš trvala jen pár vteřin. Pokud by mě nezastřelil on sám poté, co by si mě spletl s jedním z robotů, pak by mě nejspíš po pár vteřinách roboti mylně identifikovali jako další cíl a sami by mě rozstříleli na kousky.

Nezbývalo mi než si sednout na zem a počkat, až Sonny dokončí aktuální kolo tréninku. Složil jsem si pravou nohu pod sebe, posadil se na boční stranu chodidla a sledoval, jak ten stařík likviduje masy protivníků, aniž by se byť jen na vteřinu zastavil. Ani po deseti minutách jsem z něj nemohl spustit oči.

Vypadalo to, jako by tančil do rytmu hudby, kterou slyšel jen on sám, přičemž se s každým dalším pohybem přesouval do na milimetr přesných póz, díky kterým se vyhnul bezpočtu střel, které jeho směrem neustále létaly. Pokusil jsem se ho při tom natočit, abych mohl později v klidu analyzovat jeho pohyby, ale zastavilo mě oznámení.

Upozornění! Funkce nahrávání není v tréninkové aréně dostupná!

„No do háje!“ zamumlal jsem si pod vousy.

Byl jsem nucen spolehnout se na svou paměť a pečlivě si každý Sonnyho pohyb prohlédnout. Přikrčil se, vykopl levou nohu do strany, rozpřáhl paže a krátkými dávkami střel sejmul protivníky v obou směrech. V příštím okamžiku opsal levou nohou čtvrtkruh, přenesl na ni váhu, a aniž by se narovnal, udělal jeden dlouhý krok. Poté se náhle napřímil, otočil se kolem své osy a roztáhl vrchní pár křídel. Setrvačnost vytvořila energetickou vlnu, která odhodila jeho soupeře stranou a některé dokonce místy roztrhala.

Všechny tyhle úkony provedl během jediné sekundy. K mé hanbě s ním můj mozek dokázal držet krok pouze několik minut, pak jsem se začal ztrácet – přecházel z jedné pozice do druhé nesmírně rychle a žádnou z nich neopakoval. Po čtyřiceti minutách sledování této smrtící krásy jsem si však začal všímat, že mezi jednotlivými pohyby nějaké podobnosti existují. Kombinace se sice různily, ovšem jednotlivé přechody a pózy používal opakovaně. Ve výsledku se ukázalo, že netančí, nýbrž používá sestavu pro boj v kritických podmínkách. V porovnání s ním vypadaly naše armádní techniky jako cvičení pro děti.

Abych si těchto vzorců a podobností všiml, musel jsem téměř hodinu nepřetržitě sledovat, jak bojuje. A to jsem měl poměrně rozsáhlé zkušenosti z krátkých, pětiminutových soubojů. I tak jsem však pochyboval, že by při delších, půlhodinových bitvách tyto systematické pohyby někdo zaregistroval.

Po téměř hodině a půl byli konečně všichni protivníci odstraněni, veškeré jeho vybavení se proměnilo v nanity a zmizelo v podlaze. Sonny se následně přesunul ke zdi, o kterou se opřel a zavřel oči, aby si trochu odpočinul.

Bylo tedy na čase s ním promluvit. Opustil jsem bezpečnou zónu a zamířil za staříkem. Abych byl upřímný, bylo docela děsivé se k němu přibližovat a čím blíže jsem byl, tím více se mi klepala kolena.

Ačkoliv u sebe v tu chvíli neměl nic pro boj na dálku, v něčem, co by připomínalo boj muže proti želvě, by mě hravě porazil. Přemohl jsem se však, přistoupil blíž a posadil se vedle něj. Nepochyboval jsem o tom, že ví, že vedle něj sedím. Koneckonců, když jsem opustil bezpečnou zónu, jeho víčka se zachvěla, což naznačovalo, že si mě všiml. Asi pět minut jsme seděli v tichosti. Sonny odpočíval, zatímco já zíral do stropu. Jakkoliv bláznivě to mohlo znít, naše mlčení bylo nesmírně výmluvné a plně odráželo náš postoj k nedávným událostem.

„Tak co, nebudeš se mě na nic ptát?“ vzdal to Sonny jako první.

„Proč?“ pokrčil jsem rameny. „Minule jsem nestihl říct ani slovo, než jsi se mnou mrštil o zeď. Mimochodem, pořád nemám tušení, proč jsi to udělal. Nejlepší tedy bude neříkat nic, možná se mi tak podaří usmířit se s jedním starým bláznem, který začal trpět záchvaty nepříčetnosti.“

„Nebojíš se, že tě pošlu na replikaci?“

„Víš, po tom, co jsem tě poslední hodinu a půl pozoroval, jsem si jistý, že kdybys vážně chtěl, už bys mě tam dávno poslal.“

„Podívejme se, pěkně jsi nám zmoudřel, chlapče!“

„No, trochu jsem si vylepšil moudrost!“ pro zdůraznění svých slov jsem dokonce zdvihl ukazováček.

„Páni, ty rosteš, a kolik jí teď tedy máš?“

„Celé dva body!“ Hrdě jsem nafoukl hruď.

Dostalo se mi takové reakce, jakou jsem si přál – Sonny se začal válet smíchy po podlaze. Přesně jak nám říkal psycholog, když nás trénoval: „Člověk, který se směje, tě s největší pravděpodobností nezabije.“ Což je pravda, pokud se tedy nejedná o psychopata. Poté, co se pořádně zasmál a znovu se posadil, se ke mně otočil a otřel si slzy smíchu.

„Dobře, tak teď už doopravdy věřím, že jsi s tím neměl nic společného!“

„Ehm… Neměl jsem nic společného s čím?“

„Však víš…“ zaváhal a pečlivě volil svá další slova. „Celá ta záležitost… Když jsi přinesl tu pušku, chvíli jsem si myslel, že tě poslala bezpečnostní služba. Nechal jsem se trochu unést.“

„Takže co, na stará kolena jsi se dočista zbláznil?“

„Ne, ne! Do toho mám ještě hodně daleko! Taky by ses tak zachoval, kdybys byl jedním z mála příčetných lidí, kteří mají informace o skurfaiferech. Objevil ses tu s tou puškou, a to navíc krátce potom, co jsi mluvil se Stěpaněnkem. Ten kretén se ze mě snaží informace o skurfaiferech vymámit už dobrých čtyřicet let.“

„Nechápu, co má vnitřní bezpečnost společného s touhle profesí?“

„Chlapče, věř mi, že to vědět nepotřebuješ!“

„Počkat, jak to myslíš, nepotřebuju?“ trochu jsem se nadzvedl a otočil se na něj. „Už dost dlouho se tady potloukám bez profese, jsem tím vybavením doslova posedlý, už jsem se kvůli němu dostal do spousty problémů, dokonce se málem rozkmotřil i s tebou a ty mi teď řekneš, že to nepotřebuju vědět?“ Sonnyho slova mě vysloveně šokovala.

„Protože z té pušky dokážeš vymáčknout sotva pět, maximálně sedm procent jejích schopností! Jak velké škody bys s ní teď mohl napáchat? Sto padesát, dvě stě bodů? Podívej, abys mě pochopil, při správném použití dokáže Serafínův trest způsobit asi pět tisíc bodů poškození naráz! Toho je na obyčejné zelenáče škoda, za správných podmínek by jediným výstřelem dokázal rozmetat celou Stříbrnou gardu. Budeš si ale muset vystačit s těmi pár stovkami.“

„Ehm… A to proč?“

„Celé je to vlastně docela nudné,“ povzdechl si Sonny, a když se trochu pohodlněji usadil, pokračoval dál. „Skurfaifer je jednou z mála profesí, které nemají žádný bonus za urychlení rozvoje dovedností nebo jedinečné schopnosti, které by se do pikonitů načítaly z databáze serveru. Veškerá síla téhle profese pramení ze dvou věcí: výbavy jedné ze tří tříd a neutrálního statusu. To jsou ovšem zároveň její nevýhody, jelikož bez ‚duše‘ některé z těchto tří tříd nebude zbytek vybavení schopen fungovat ani na deset procent své kapacity. A poslední ‚duše‘ byla zničena přímo před mýma očima asi šest set let zpátky. Nemá smysl nic dalšího vysvětlovat. Takže si tu svoji pušku můžeš vzít, dostat ji na deset procent a pak ji střelit do aukce a prodat za dobrou cenu nějakému sběrateli, k ničemu jinému ti dobrá nebude. A nemá smysl tu profesi získávat jenom kvůli ní,“ zakončil smutně a očividně tím chtěl celou diskusi ukončit.

Já měl ovšem úplně jiné plány. Nejdůležitější teď bylo pokládat správné otázky. Pokud jsem tomu všemu správně porozuměl, pak jsem měl pro tohohle staříka menší překvapení. Dříve mi připadalo divné nazývat ho staříkem, když ani já sám nebyl zrovna nejmladší. Ovšem vzhledem k tomu, že Sonnymu bylo víc než šest set let, jiné označení nepřipadalo v úvahu. Nebo bych mu měl říkat pradědo? No, i tak by to nejspíš byl pra-pra… Kruci, kolik těch „pra“ by tam vůbec bylo? No nic, potřeboval jsem se dostat k jádru pudla a nezbývalo mi moc času.

„Sonny, odpověz mi, prosím, na dvě otázky a já to pak nechám být.“

„Fajn, zeptej se mě, na co chceš, a pak je s celou touhle záležitostí konec, šmitec. Už se k ní nikdy nebudeme vracet. Tedy pokud se se mnou nebudeš chtít znovu pohádat.“

„Býval jsi ty sám někdy skurfaiferem? Sledoval jsem tě při tréninku. Tvé vybavení vypadá dost podobně.“

„Ne,“ odpověděl s lítostí v hlase. „Svého času jsem pro ně vyvíjel tréninkové programy. To vybavení, které jsi viděl, padne každému. Je to tréninkový set, který používali kandidáti k přípravě na tohle povolání,“ na chvíli zmlkl, nad něčím se zamyslel a asi o tři vteřiny později zase pokračoval. „Tenkrát jsem se rozhodl zkoušku nepodstoupit a teď toho lituji. A i kdybych měl příležitost se o to pokusit teď, má smlouva se serverem by mi to nedovolila. Dobře, chlapče, pojďme na druhou otázku.“

„No, není to tak úplně otázka, spíš upřesnění. Ta ‚duše‘, o které jsi mluvil, je kombinéza, ke které se dají připojit další prvky brnění a zbraně?“

„Ano, to jsi uhodl. Jedná se o kombinézu, která tvoří základ celé sady. Díky přímému spojení s pikonity ve tvém těle dokáže kombinovat a posilovat jednotlivé prvky brnění, což umožňuje…“

Tady se zarazil. Když ke mně otočil svou tvář, zjistil jsem, že velikost očí je možné drasticky zvětšit i bez použití plastické chirurgie. Ovšem to, co se vznášelo v hlubinách jeho očí, mě ohromilo. Byl to děsivý koktejl emocí – směsice nedůvěry, radosti, naděje a z nějakého důvodu i strachu, díky čemuž jsem se cítil poněkud nesvůj.

Rychle vstal a svižným tempem zamířil k východu ze cvičiště. Když ušel několik metrů, otočil se na mě a překvapeným tónem se zeptal:

„Co tam tak stojíš? Rychle, pojď za mnou! A ani slovo, dokud ti neřeknu.“

Stařík byl tak rychlý, že jsem s ním sotva zvládal držet krok a někdy jsem se dokonce musel dát do běhu, abych nezůstal pozadu. Právě když jsme se chystali cestovní rychlostí projít kolem šatny, zavolal jsem na něj.

„Sonny, já mám své věci v šatně a ty by sis měl nandat kalhoty.“

„Ehm… Hm…“ prohlédl si mě i sebe a pak usoudil, že mám pravdu. „Máš tři minuty!“

Otočil se a zamířil zpátky. Nejspíš do velínu. Já si skočil do šatny, v rychlosti se převlékl a pak vyběhl zpátky na chodbu, což mi zabralo polovinu vyhrazeného času.

Když jsem se na to podíval logicky, pak Sonny zřejmě pochopil, že tuhle kombinézu mám, což nejspíš znamenalo, že míříme na bezpečné místo, kde si budeme moct promluvit v soukromí. Zároveň to vyvolávalo řadu nepříjemných myšlenek, obzvlášť když jsem vzal v potaz jeho životní zkušenosti, potažmo znalost místního, jak bych to řekl, „podsvětí“.

Pochyboval jsem, že by hrál na jistotu bez pádného důvodu. Sonny se ke mně přiřítil a přerušil proud mých myšlenek. Když kolem mě proběhl, jen mávl rukou a naznačil, abych ho následoval.

Důstojník, který seděl vedle vchodu, při pohledu na nás málem spadl ze židle, ale na poslední chvíli se mu podařilo získat rovnováhu. Vyskočil a vrhl na nás rozespalý pohled. Sonny na něj prakticky okamžitě začal řvát všelijaké obscénnosti.

„Copak děláš, bažante, dáváš si šlofíka? Kdo si jako myslíš, že má službu ve velínu? Vy zelenáči jste se nám vymkli z rukou! V rozvrhu je jasně napsané, že za hodinu a půl začíná plánovaná lekce s třetí četou druhé roty, tak proč se tu sakra válíš? Mazej na místo a ujisti se, že aréna bude do patnácti minut připravena přesně podle harmonogramu!“

„Ano, pane, příprava arény! Mám povolení k výkonu?“ prohlásil důstojník se širokým úsměvem na tváři.

„Sypej!“ vyštěkl Sonny v odpověď.

Důstojník jako by se vypařil. Zdálo se, že staříka se tu nejen bojí, ale také ho uctívají; dokonce bych řekl, že ho snad mají i rádi. Právě tu seřval nadporučíka a ten se rozzářil radostí, protože se starý pán konečně dostal z deprese.

Sonny mezitím zamířil ke schodišti do druhého patra a mumlal si pod vousy:

„Já jim dám odpočinek, budu si muset promluvit s Alexem. Dovolit svým chlapům takhle se ulejvat…“

Nechápal jsem ho. Dělalo mu snad nadávání dobře? Vždyť normálně mluvit uměl, tím jsem si byl jistý, ale i přesto si vychutnával roli starého mrzutého dědka.

Když jsme dorazili ke Carterově kanceláři, stařík otevřel dveře elektronickým klíčem a pokynul mi, abych vstoupil. Hmm… Bylo to čím dál tím zajímavější. Jestliže měl Sonny klíč od velitelovy kanceláře, pak zde vyvstávala otázka: jak moc mu důvěřuje? Nebo snad Carter ve skutečnosti není velitelem téhle základny?

Sonny mě následoval, zamkl dveře klíčem a pak okamžitě zamířil ke stojanu se zbraněmi. Odstrčil ho stranou a na displeji, který za ním byl ukrytý, namačkal nějakou kombinaci, načež vnitřek místnosti pokryla jakási načervenalá energetická bariéra. Vrátil se ke stolu, posadil se do velitelova křesla a vyzval mě, abych se posadil naproti němu. Propletl si prsty, položil je na desku stolu a nakonec promluvil:

„Tohle si zapamatuj jednou provždy: všechno, co ti teď řeknu, je jen a pouze pro tvé uši a nesmí se to dostat za zdi této místnosti. Věř mi, je to pro tvé vlastní bezpečí.“

„Tak počkat, tady něco nehraje. Zaprvé, vůbec nechápu, proč je kolem téhle profese a vybavení takový humbuk. Zadruhé, jak může být ohrožena má bezpečnost, když mám jakožto účastník projektu obnovy páté úrovně neomezený počet replikací?“

„Začněme tím, že replikace ti mohou být odebrány. A i kdyby se s tím nechtěli obtěžovat, čekal by tě opravdu dlouhý maraton utrpení, při kterém by tě celou dobu udržovali při životě.“

„Souhlasím, to by byl trochu problém. Ale co s tím vším mají společného skurfaifeři a jejich vybavení?“

„Potíž spočívá v hlavním rysu výbavy skurfaiferů, který je současně jejich zdrojem energie i problémem. Celá podstata tkví ve skutečnosti, že tyhle sady vybavení fungují na psionické energii, kvůli čemuž se telepati nemohou stát skurfaifery.“

„Ale jak…“ a pak mi to došlo. „Počkej chvilku, chceš mi říct, že například napájecí články sady Serafín v sobě mají psionickou energii?“

„Přesně! Celý set potřebuje energii, aby mohl fungovat. Jistě, kdybys chtěl, mohl bys použít i obyčejné baterie, ale většina funkcí brnění i zbraní pro využití v plném rozsahu vyžaduje obrovské množství energie, a to velmi specifického typu, který dokáže poskytnout jedině psionická energie. Zároveň má každá sada předmětů malé množství psionických schopností, tam ale hodně záleží na jejich operátorovi.“

„Takže to znamená, že se jim podařilo vyvinout zbroj pro vojáka, která kombinuje psionické a technické schopnosti. Čistě teoreticky by schopnosti jejího uživatele měly být mimo veškeré tabulky, není mi ale jasné, proč by takovou zbraň chtěli zničit.“

„A tady do hry vstupují staré dobré ambice. Spolu s chamtivostí. Před pár stovkami let bylo všechno v pořádku. Telepati za určitý finanční obnos dobrovolně darovali svou energii, což dokázalo zcela pokrýt všechny potřeby skurfaiferů, kteří v té době existovali. Postupně ale všechno začalo jít z kopce. V korporátní i státní sféře se začali objevovat jednotlivci, kteří chtěli tuhle energii využít pro své vlastní účely. Nejprve si ji také kupovali od psioniků, jenže pak se někteří slabší telepati začali ztrácet. Dlouho to takhle pokračovalo a celá společnost se kvůli tomu ocitla na hraně. Pokud ti to ještě nedošlo, v té době telepati žili i na vyšších úrovních. Jenže pak, jednoho krásného dne, prosadily korporace zákon o povinné registraci všech mutantů a psioniků. Navíc bylo povinné zaznamenávat informace o jejich telepatické síle a množství psionické energie, které byli během jednoho dne schopni vyprodukovat, načež bylo zjištěno, že i mutanti, kteří neměli telepatické schopnosti, dokázali určité množství této energie produkovat. O pár let později, poté, co se začalo s registrací, prudce vzrostlo množství pohřešovaných mutantů. V té době už bylo většině normálních lidí jasné, že je nejspíš někde drží a vysávají z nich energii. Mutanti se kvůli tomu začali sdružovat do skupin, snažili se držet pohromadě a za pouhých patnáct až dvacet let vytvořili celé čtvrtě, ve kterých žili pouze mutanti. Vše by se pravděpodobně časem ustálilo, kdyby nepřišel další zákon, tentokrát o povinném odevzdávání určitého množství psionické energie, které bylo každému jedinci speciálně vypočítané. Teprve po tomhle nařízení, které z nich prakticky udělalo chodící elektrárny, se zvedla vlna nepokojů, která přerostla v obrovské protesty, ale místo toho, aby se s nimi vláda pokusila vyjednávat, poslala na ně ozbrojené jednotky, které vzpouru potlačily silou. Tak začala třicetiletá válka, kvůli které jsme přišli o všechny spodní úrovně, až do té třetí. Během této války byli cíleně zlikvidováni všichni skurfaiferové, kterých bylo na obou stranách konfliktu spousta. A technologie pro přeměnu psionické energie byla během bojů ztracena. V důsledku toho jsou nyní v Alfa Římě dvě soupeřící strany: na jedné stojí telepati a mutanti, na té druhé lidé a kyborgové. Dodnes se snaží telepaty pochytat, aby tyhle ztracené technologie získali zpět. Teď už chápeš, co tě čeká, pokud někdo znalý zjistí, že vlastníš funkční exemplář ‚Serafínovy duše‘, která funguje na bázi psionické energie?“

„Čeká mě pořádný ******!“ prohlásil jsem. „Jaké jsou mé možnosti?“

„Zatím vidím jen dvě možnosti: první z nich je všeho se zbavit a zapomenout, že něco takového kdy existovalo. Druhá je trochu složitější – připravit se a složit profesní zkoušku. Pokud se ti pak podaří sesbírat celou sadu vybavení, poradí si s tebou jedině Stříbrná garda nebo možná nějaký velmi silný telepat. V téhle pozici si ovšem můžeš alespoň částečně diktovat podmínky.“

„Co je na druhé možnosti složitého?“ Vzhledem k tomu, že se Sonny vůbec obtěžoval druhou variantu zmiňovat, bylo zjevně možné v tomhle směru něčeho dosáhnout.

„Potíž je v tom, že už nezbyl nikdo, kdo by ti povolení k téhle profesi mohl dát. Lze ho tedy získat pouze prostřednictvím Centra profesí, pokud projdeš jistým testem profesní způsobilosti. Jenže nejbližší centrum se nachází na desáté úrovni. Nejen, že by ses musel připravit na test – s čímž bych ti mohl pomoci – ale pak by ses odtamtud musel zvládnout dostat dřív, než by tě odvezli do nějaké laboratoře a podrobili zkoumání.“

„Sakra, budu potřebovat pár dní, abych zvážil rizika. Udělejme to takhle: za dva dny vyrážím na nájezd. Promluvíme si o tom, až se vrátím. Nedokážu se rozhodnout teď hned. Mimochodem, proč tě to všechno tolik zajímá?“

„Je to můj sen.“

„Nerozumím…“

„A ani nemusíš. V tuhle chvíli stejně tak docela nechápeš náš politický systém a množství nuancí života v Alfa Římě, takže by ti mé vysvětlení nic moc neřeklo. Pokud budeš chtít, pak se k téhle konverzaci vrátíme, až se staneš skurfaiferem.“

„Jestli se jím stanu,“ opravil jsem ho.

„Žádné jestli, až! Protože pokud se jím nestaneš, pak nebude mít smysl se k ní vracet.“

„Dobrá, pak tedy vypni rušičku, půjdu o tom přemýšlet.“

Kapitola 3.

Zvažování možností

Když jsem se rozloučil se Sonnym, zamířil jsem zpět na základnu. Původně jsem se chtěl nejdřív zastavit vobchodě apodívat se, jestli bych mohl vylepšit svou zbroj nebo zbraně, nakonec jsem ale celou myšlenku zavrhl, jakmile se objevila. Nejprve jsem si potřeboval všechno důkladně promyslet apro začátek si vyjasnit, jak moc tuhle profesi, spolu sjejí unikátní sadou vybavení, potřebuji. Také jsem musel zvážit, zda by mi za to ta hromada problémů, které by se na mě kvůli ní nalepily, stála.

Pokud bych byl jen obyčejným hráčem, pak bych snejvětší pravděpodobností vůbec neváhal. Ostatně čím je věc unikátnější, tím více po ní lidé prahnou, ato bez ohledu na to, zda pro ni vůbec budou mít využití. Jenže já nejsem hráč, ale jen člověk, který si sem přišel odpočinout aužít si trochu zábavy… Ačkoliv, koho jsem se tu vlastně snažil obalamutit? Od chvíle, kdy jsem potkal Tilorna ajeho tým…? Ne, ještě dřív. Nejspíš od chvíle, kdy jsem dal slib Aiale.

Nebo možná… Zastavil jsem se uprostřed ulice, zcela ponořen do svých myšlenek, asnažil se pochopit, kdy jsem si přestal jen tak užívat amísto toho před sebe začal klást další adalší cíle. Vmysli jsem si znovu prošel cestu, kterou jsem si vAlfa Římě zvolil, ale ať už jsem se na to díval jakkoliv, ukázalo se, že jsem se nechal vtáhnout do víru rozvoje asnahy nezaostávat hned od prvního momentu za ostatními hráči. Vmnoha okamžicích jsem se zachoval jako dítě, které se poprvé dostalo do virtuální reality achtělo se stát tím nejlepším hráčem všech dob.

Měl jsem pocit, jako by mě něco uvnitř neustále pobízelo, abych se co nejrychleji rozvíjel apřitom ignoroval všechny věci, které mě vtéhle hře mátly. Aktuálně mi zbýval den apůl do začátku nájezdu na laboratoř. Během téhle doby jsem potřeboval shromáždit co nejvíce užitečných informací apečlivě je zanalyzovat. Ačkoliv jsem to byl já, kdo stanovil čas začátku nájezdu amohl jsem ho kdykoliv změnit, rozhodl jsem se to neudělat, jelikož jsem Aiale slíbil, že se vrátím, jakmile ji odtamtud budu schopen dostat.

Dodržování slibů je klíčové. Pokud slib nedokážete dodržet, pak ho vprvní řadě vůbec nedávejte. Po návratu zlaboratoře jsem měl vplánu vypořádat se stou hromadou otázek, které se nakupily.

Nastínil jsem si tedy své nadcházející cíle, vešel do budovy, ve které jsme bydleli, ahned uvchodu mě opět pohltily vlastní myšlenky.

Už jsem téměř vystoupal do druhého patra, ve kterém jsme se usídlili, když jsem uslyšel výbuch anásledně Castřin pronikavý výkřik. Nedokázal jsem rozluštit, co přesně vykřikla, ale výlučně na základě instinktů jsem překonal zbývající schody advěma dlouhými skoky se přenesl ke vchodu do naší místnosti. Sotva jsem snížil rychlost, ramenem prorazil chatrné plastové dveře adruhou rukou si chránil oči před náhodnými úlomky plastu. Jakmile jsem překonal tuhle bezvýznamnou překážku, přešel jsem přímo do dlouhého skoku, který jsem zakončil kotoulem, abych utlumil setrvačnost. Přistál jsem na kolenou vedle stojanu na zbraně, kde byly uloženy pistole.

Popadl jsem první pistoli, kterou jsem uviděl, otočil se osto osmdesát stupňů avyměnil koleno, okteré jsem se opíral. Přitom mi zapraskal kyčelní kloub, jako by se mi snad chtěl vysmívat. Celá tahle akce mi zabrala jen něco málo přes vteřinu, načež jsem ztuhl srozpřaženýma rukama asnažil se pokrýt co možná největší prostor, přičemž jsem se soustředil na oblasti, ze kterých by mohl vyskočit nepřítel.

Otočil jsem se na Quartze aCastru, kteří zamrzli ve stejných polohách, ve kterých byli, když jsem vrazil do místnosti, anyní na mě zírali se stejně ohromenými výrazy ve tvářích. Castra stála téměř uprostřed místnosti avruce držela botu, kterou se chystala hodit na Quartze schovávajícího se za boxovacím pytlem.

Místnost byla vtakřka stejném stavu, jako když jsem ji opouštěl. Jedinou změnou byla podlaha pokrytá doutnajícími kusy zástěny. To by bylo ještě celkem normální, kdyby se Castra, chystající se pravou rukou vypálit tenhle zajímavý projektil na Quartze, nesnažila svou levačkou zakrýt vrchní polovinu těla, na které neměla žádné oblečení. Nebyl jsem si jistý, co přesně se stalo, ale zdálo se, že já tu byl jako páté kolo uvozu.

„Hm… Zjevně špatné načasování…“ Postavil jsem se azamířil ke dveřím, zatímco jsem pečlivě zkoumal špičky svých bot. Těsně uvýchodu jsem dodal: „Omlouvám se, že jsem vám přerušil námluvy, ale pokuste se být příště trochu míň hlasití, myslel jsem si, že nás někdo přepadl,“ načež jsem vyšel ze dveří.

Když jsem se ocitl na chodbě, opřel jsem se čelem oprotější zeď azačal se hystericky chechtat. Netušil jsem, jak se Quartzovi podařilo propálit zástěnu zrovna ve chvíli, kdy se převlékala, ale zdálo se, že si to pěkně odskáče. Mé podezření potvrdil Castřin rozzuřený výkřik aněkolik dunivých ran, které následovaly. Mmhm… Asi by bylo lepší odsud vypadnout, aby si svou zlost nevylila ina mě.

Jistě, byl jsem jejich velitelem, mentorem akdo ví, čím ještě, ale jestli jsem se vživotě naučil nějakou zásadní poučku, byla to tahle: nikdy se nestav do cesty rozhněvané ženě. Buď to schytáš ty, nebo ona – záleží na tom, jak se kcelé věci postavíš. Potichu, ve snaze nevydat ani hlásku, jsem se přesunul ke schodišti, odkud se vyřítili dva vojáci vplné polní amálem do mě vrazili. Podařilo se mi je na poslední chvíli zastavit apřesvědčit, že je vše vnaprostém pořádku.

„Jste si jistý?“ nevzdával se voják se seržantskými výložkami. „Po explozi jsme zaslechli výkřik. Možná, že někdo potřebuje pomoc?“

„Jsem si jistý,“ usmál jsem se na něj. „Řekněte mi, vojáku, jste ženatý?“

„Ehm… Ano… Co to stím má společného?“

„Inu, to, co se tam vzadu odehrává, je ve své podstatě milenecká hádka! Představte si, co by udělala vaše žena, kdybyste jí omylem zapálil její oblíbenou halenku.“

Seržant na chvíli zaváhal, zjevně si zmíněný scénář přehrál vhlavě apak se oklepal. Následně se urychleně odporoučel anezapomněl ssebou vzít isvého kolegu. Já si vzpomněl na Sargose aTilorna, změnil směr azamířil do dílny, kde se tihle dva obvykle zašívali.

Když jsem vešel dovnitř, okamžitě jsem se ocitl vjakési kombinaci laboratoře, továrny na zpracování masa adílny šíleného alchymisty. Všude kolem mě se povalovaly nejrůznější odstředivky, štěpiče molekul, zbytky orgánů pocházející zmonster aobyčejné destilační aparatury.

Dokonce jsem se mezi tím vším tak trochu ztratil. Ostatně jsem zde byl jen jednou, když jsme sem ukládali vybavení. Teď jsem to tu sotva poznával, stejně jako Tilorna, který se vyřítil zpoza vybavení vzářivě žlutém plášti astejně barevné čepici, ze které mu trčely rozcuchané aneupravené vlasy. Přibližně vpolovině místnost rozdělovala přepážka zpancéřového skla, za níž se nacházelo Sargosovo království výbušnin.

Pokusil jsem se upoutat Tilornovu pozornost, ale marně. Tedy ne tak docela, všiml si mě, ale jen na mě mávl acosi nesrozumitelného zamumlal, načež odběhl kpřístroji, který začal pípat. Pokrčil jsem rameny, vrychlosti mu napsal e-mail svarováním, aby se prozatím držel co nejdál od naší odpočinkové místnosti, akdyž jsem ho odeslal, zamířil jsem skrze dvojité skleněné dveře za Sargosem.

Zpočátku mi nebylo jasné, proč si tu takovou komoru vytvořil, když jsem ale zavřel první dveře aotevřel ty druhé, do uší mě udeřila heavymetalová hudba, která mě téměř ohlušila.

Kromě toho, že mi do ušních bubínků bušila tahle kakofonie zvuků, jsem se musel pohybovat, jako bych byl na minovém poli. Vypadalo to, že se Sargos rozhodl procvičovat jejich osazování přímo vnaší dílně.

Když jsem se rozhlédl kolem auvědomil si, že celá má snaha byla naprosto zbytečná, poslal jsem mu stejný e-mail, jaký jsem napsal Tilornovi, adílnu opustil. Věděl jsem jen ojednom místě, kde jsem si mohl vklidu sednout apřemýšlet. Došel jsem tedy ke schodům, vydal se směrem nahoru avylezl na střeše. Usadil jsem se mezi malý ventilační panel astěnu, kterou byla celá střecha obehnána proto, abychom měli trochu soukromí, apustil se do přemýšlení.

Opravdu jsem si přál tuhle profesi získat; prahla po ní celá má existence, ale to enormní množství problémů, které by mi způsobila, mě nutilo držet se zpátky. Technicky vzato by mi kromě unikátní sady vybavení nepřinesla vůbec nic jiného, apřesto kolem ní bylo tolik překážek.

Předpokládal jsem, že potíž se zdrojem psionické energie bych mohl vyřešit prostřednictvím Krilla, ale neměl jsem tušení, jak bych se sním mohl spojit. Ataky jsem si nebyl jistý, zda měl neutrální status.

Sonny mi nechtěl říct žádné podrobnosti, ale bylo mi jasné, že by po mně šli. Ajá měl na starosti své svěřence… Jistě, mně samotnému byly tyhle problémy celkem ukradené, ale nechtěl jsem ohrozit lidi, kteří mi důveřovali.

Bylo rozhodnuto! Po nájezdu na laboratoř se vrátím za Sonnym apředám mu veškeré vybavení, ať si nad tím láme hlavu sám. Bude lepší nemít žádnou profesi než si zbytečně přidělávat starosti.

Otevřel jsem poznámkový blok auž už jsem se chystal začít sepisovat seznam všech podivností, se kterými jsem se vtéhle hře setkal, když mě vyrušila ikona příchozí zprávy.

Odesílatel: Lekša

Text zprávy:

Mluvil jsem se svým kontaktem, je připraven zakázku přijmout. Bude to stát jenom deset tisíc. Zároveň mě poprosil, abych ti vyřídil, že když mu teď hned pošleš třicet tisíc, přidá navíc pár důležitých informací týkajících se té tvé přístupové karty. Jak řekl: „Tyhle informace jsou faaaakt zajímavé ačím déle bude čekat, tím bude jejich zajímavost klesat.“ Pokud mu ty peníze pošleš, nezapomeň na drobná procenta pro mě.

Hm… Tak tohle mě zaujalo. Pokud jsem to správně pochopil, měl pro mě něco opravdu pikantního. Cena byla znějakého důvodu poměrně vysoká, ale nechtěl jsem oty informace přijít. No nic, pokud nezaplatím, nikdy se to nedovím. Když jsem odeslal e-mail, ve kterém jsem souhlasil snabídkou, apřevedl peníze včetně Lekšova drobného bonusu, vstal jsem azačal přecházet po střeše, zatímco jsem čekal na odpověď, která dorazila asi opět minut později.

Odesílatel: Lekša

Text zprávy:

Přeposílám ti to vpodstatě slovo od slova:

„Před hodinou apůl si umě jeden zklanů sídlících na naší základně vyzvedl úplně stejnou kartu. Byla dešifrovaná apřeformátovaná tak, aby jim umožnila přístup bez nutnosti zadání hesla. Nepodařilo se mi nabourat do bezpečnostního systému; algoritmus je příliš komplikovaný. Soudě podle šifrování adrobných detailů ve zdrojovém kódu mám důvod se domnívat, že obě karty pochází ze stejné budovy.“

„********! Já těm ******** nakopu ******…“

Asi půl minuty jsem nadával apočastoval tyhle gaunery všemi obscénnostmi, které mě zrovna napadly. Nečekal jsem, že mě takhle podfouknou, ale nejspíš jsem stím měl počítat.

Potřeboval jsem se uklidnit, ještě nebylo vše ztraceno. Vnejhorším případě budu mít hodinu apůl zpoždění, plus musím připočítat čas na přípravu. To nebylo tak zlé; existovala šance, že se tam dostaneme dřív, než všechno vyčistí. Otevřel jsem poštu, co nejrychleji naťukal zprávu aodeslal ji ostatním.

Příjemci: Tilorn, Castra, Quartz, Sargos

Text zprávy:

PRŮŠVIH!!! DO 15 MINUT BUĎTE PŘIPRAVENI. VÝBAVA PROTI DROIDŮM ANĚCO NA PVP! PRAVDĚPODOBNOST STŘETU 90 %!!!

Běžel jsem dolů, bral schody po dvou apřitom psal další zprávu. Na ní závisela úspěšnost naší mise. Pokud mi neodpoví dřív, než se dostaneme do laboratoře, budu se muset uchýlit kjednomu ze dvou nouzových plánů. Nechtěl jsem použít ani jeden znich, protože by znich nevzešlo nic dobrého. Poté, co jsem vtrhl do naší místnosti, jsem e-mail myšlenkovým příkazem odeslal.

Příjemce: Alexander Carter

Text zprávy:

Nutně potřebuji vaši pomoc! Nežádám vojáky, protože je mi naprosto jasné, že mi žádné nedáte, zvláště když se nejspíš budu muset pustit do boje spříslušníky jednoho zklanů registrovaných na vaší základně. Potřebuji ale pomoct někomu, komu jsem slíbil, že ho neopustím… Řekněte mi alespoň, jak se můžu vyhnout získání červené úrovně vpřípadě, že ke střetu dojde. Pak budu připraven splnit jakékoliv vaše požadavky.

Uvnitř místnosti jsem našel Castru aQuartze, kteří spěšně připravovali munici. Skutečnost, že se nacházeli vmístnosti ve chvíli, kdy mou zprávu obdrželi, jim poskytla výhodu. Ze zbytků někdejšího luxusu, asice nezměrného množství nejrůznějšího vybavení azbraní, které jsem získal po vyčištění základny banditů – respektive toho, co jsem si kvůli předpokládanému růstu odložil stranou – jsem sestavil několik setů pro různé příležitosti.

Tohle byla jedna znich. Castra vyměnila svou lehkou kombinézu za těžší verzi, jež měla mnohem odolnější brnění, alehkou, uzavřenou helmu, která jí umožňovala přepnout na uzavřený systém podpory života. Pokud by doopravdy chtěla, zvládla by dokonce ipatnáctiminutový pobyt ve vesmíru. Na delší dobu bohužel nezbývalo dost kyslíku. Nepoznával jsem však její nové boty. Chci říct, už jsem je dříve viděl, ale tenkrát vypadaly trochu jinak.

Nyní byly jejich podrážky oněco silnější, přičemž voblasti špiček měly charakteristicky modré kovové odlesky, stejně jako trojúhelníkové vložky na patách. Kromě nich si nasadila také jakési široké náramky, které zcela zakrývaly její předloktí, od zápěstí až po lokty. Žádné další změny vjejí výstroji jsem na první pohled nezaznamenal.

Quartz si od naší poslední výpravy pořídil akorát novou brokovnici. Asi tři minuty jen stál, zíral zjedné na druhou asnažil se rozhodnout: buď si mohl vzít tu starou, osvědčenou, anebo novou, se dvěma hlavněmi azásobníky, které vyčnívaly do stran jako malá zaoblená křídla.

Naprosto jsem chápal, čím si prochází. Brokovnice umístěná na stojanu byla mnohem lehčí akompaktnější, což umožňovalo větší mobilitu. Ovšem ta, kterou si vzal, měla větší zásobu munice avyšší kadenci. Quartz si zjevně vzpomněl na možnost střetu sjinými hráči arozhodl se, že vyšší míra poškození je důležitější.

„Ale co možnost napadnout vlastnictví…?“