Text © Iva Pekárková, 2026

Cover Illustration and Design © Lucie Vávrová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5997-9

Památce Arta Lestera, unitářského reverenda a honorárního Masaje, který věřil, že uprchlíci jsou lidé se zlomeným srdcem, a dělal, co bylo v jeho silách, aby jim srdce pomohl opravit.

Měsíční dům
a divný kostel

V jižním Londýně, ve čtvrti rozbombardované za druhé světové války obzvlášť pečlivě, to kvůli nedalekému letišti Biggin Hill, odkud startovaly spitfiry RAF, kterou nebyl čas v 50. letech znovu vystavět (na to je tahle čtvrť příliš bezvýznamná), takže v ní zbyla spousta prázdných parcel pro architektonické experimentátory 60. a 70. let zamilované do betonu, kteří jím, téměř výlučně za státní peníze, celou čtvrť neprodyšně pokryli, stojí obávaná výšková budova.

Je vlastně docela hezká. Má rozložitou základnu, obytnou část s trojúhelníkovitými balkóny a vysokou věž o půdorysu kosočtverce, vyzdobenou barevnými panely vágně připomínajícími Mondriana. Jmenuje se Lunar House, Měsíční dům.

Měsíční dům byl dobudován v roce 1970 a jeho jméno mělo oslavovat první přistání lidí na Měsíci, které se událo rok předtím. V příručce se o něm píše moc krásně:

Měsíční dům je symbolem vesmírných cest a objevitelství. Měsíční perspektiva v architektuře se vydává na oběžnou dráhu kolem Měsíčního domu a přitom objevuje skutečné i vysněné styčné body mezi lidským tělem, zemí, nebem a hranicí. Zatímco vzhlíží k Měsíci a hledá v něm náš imaginární odraz, zamýšlí se nad naší současnou politikou a praktikami jinakosti v době, kdy si neustále připomínáme násilí na našich hranicích. Měsíční perspektiva zpochybňuje násilnou roli jazyka v konstrukci hranic a věnuje pozornost tématům průzkumu, moci a kontroly a praktikám mapování, nacionalismu a astronomie. Proplétá perspektivy a postoje řady myslitelů a zároveň zkoumá emancipační potenciál jazyka a pokouší se nabídnout nové možnosti čtení našich vztahů v politice a překračování hranic.

Takhle vzletně progresivní ódu sepsali představitelé architektonického směru zvaného Měsíční perspektiva na ušmudlanou betonovou budovu v ušmudlané betonové čtvrti, budovu, která nejen že nepokořila hranice mezi národy, naopak: každému, kdo do ní kdy vstoupil a nemohl se prokázat tím, že je čistokrevný Angličan, co se narodil v Anglii rodičům, kteří taky byli čistokrevní Angličané, dost drsně připomene, že hranice jsou zatraceně důležité, nikdy nebyly důležitější než dnes, a on se narodil na té špatné straně.

Žadatelé o azyl (proč se asi tohle úsloví, „asylum seeker“, proměnilo v nadávku, výraz urážlivější než „ekonomický migrant“ a téměř stejně urážlivý jako „ilegál“, slovo tak oblíbené mezi londýnskou středoškolskou mládeží bez rozdílu barvy a původu, která jím častuje každého, kdo jim připadá divný, bez rozdílu barvy a původu) mají z Měsíčního domu hrůzu. Stal se symbolem deportací, symbolem hrůzných snů i děsu bezesných nocí, symbolem – no ano – vykořisťovatelského imperialismu, který shledával normálním, že Angličané si smějí přivlastnit kteroukoli oblast nebo zemi, ale běda, když si domorodci z přivlastněných oblastí a zemí zkusí zavítat do Anglie.

Tohle všechno je pravda. Ale není to celá pravda. Protože Měsíční dům má i moc pomáhat, proměnit vás – zuboženého ilegála žádajícího o azyl – v právoplatného (no dobrá, skoro právoplatného) Angličana, Brita, který smí v Anglii zůstat, jak dlouho chce, smí si založit bankovní účet, smí tu pracovat, anebo, pokud to nejde, pobírat podporu. Smí dokonce i cestovat – ne, do své vlasti, ze které utekl z tak dobrých důvodů, že je uznali i polobohové v Měsíčním domě, tam by se prozatím radši vracet neměl. Ale po zbytku světa cestovat smí.

I tohle Měsíční dům dovedl a Kimani znal už několik lidí, kteří azyl dostali. Měsíční dům děsil a lákal jako kouzlo neznámého čaroděje, o kterém nevíme, jestli je dobrý, anebo zlý, jestli nám pomůže, anebo uškodí. Možná byl Měsíční dům jako Pandořina skříňka: jakmile jste ho otevřeli, mohlo z něj vyletět cokoli.

Někteří tvrdili, že k Měsíčnímu domu jeho název dokonale pasuje. Odvážili se do něj vstoupit jen mimozemšťané, mimozemci. Anebo náměsíčníci, kteří uvěřili, že v Anglii dostanou azyl. Ano, po pár letech, co tu žil, Kimani už dávno věděl, že abyste si něco takového mysleli, musíte být fakt lunatici. Přesto do něj vstupovala spousta lidí. Vlastně většina těch, co tu znal.

Necelou míli od Měsíčního domu stojí ten kostel. Divný kostel, divný už od pohledu. Má sice věžičku na střeše, ale jinak připomíná spíš pěknou knihovnu než šedé neogotické kostely, jakých je plný Londýn. Kdyby na něm nebyl nápis CROYDONSKÝ UNITÁŘSKÝ KOSTEL, nikdo by v něm nepoznal církevní instituci.

I když… podle některých to církevní instituce tak docela není. Ne každý věří, že je křesťanská. Unitáři do svého středu přijímají agnostiky i ateisty, lidi věřící v jediného Boha, polyteisty vzývající bohů několik i animisty přesvědčené, že takový či onaký bůh žije pod každým kamenem a v každém urostlém stromě. Neodpouštějí jim jejich hříchy, „neboť nevědí, co činí“. Unitáři věří, že lidé vědí, co činí, a špatně se chovají jen tehdy, když ubližují ostatním. Unitáři neuznávají církevní dogmata a jejich jediným univerzálním motem je: „Dělej druhým to, co si přeješ, aby druzí dělali tobě.“ V unitářském kostele smíte vyprávět košilaté vtipy, smíte mluvit sprostě a myslet si a říkat cokoli, pokud tím neubližujete druhým. Před vstupem do unitářského kostela nemusíte odložit mozek v šatně. Naopak: oceňuje se tu samostatné, nebigotní myšlení. Mnoho lidí s kategoričtějšími představami o světě unitáře z duše nenávidí.

Tak jako Měsíční dům, který v Británii nemá obdoby, je i tenhle kostel výjimečný. Jeho reverend vyhlásil Měsíčnímu domu s jeho pokrytectvím, s jeho úředním šimlem a s jeho předpisy, které jsou právě tak rigidní jako pomíjivé, tichou, ale účinnou válku. Bojuje proti úředníkům jejich vlastními zbraněmi: píše pro žadatele o azyl dopisy, které pak předloží v Měsíčním domě. Píše v nich, že a proč musí zrovna tenhle žadatel co nejdřív dostat azyl. Řídí se přitom požadavky, které Měsíční dům ukládá každému žadateli, má-li být úspěšný: musí nade vši pochybnost prokázat, že mu v jeho vlasti hrozila smrt a že tahle hrozba nepominula – pořád by mohl přijít o život, kdyby se tam teď vrátil. Reverend pomáhá lidem z východní Afriky, protože to tam dobře zná, ví toho o těch zemích spoustu, mluví hned dvěma místními jazyky – a sám je přitom běloch. A protože oficiální doktrína v Měsíčním domě praví, že jsme si všichni rovni a každý, komu v jeho vlasti hrozí smrt, má nárok na azyl, aspoň teoretický, a protože úředníci v Měsíčním domě – bez rozdílu barvy a původu – věří víc věcným, střízlivým dopisům bílého reverenda než zoufalým nářkům pestrobarevných žadatelů o azyl, ať už je pronášejí jakoukoli řečí, reverendovy dopisy pomáhají. A ať už si úředníci myslí cokoli, musí se tvářit, že jim reverend usnadňuje práci a oni si váží jeho pomoci.

Už 226 žadatelů může za azyl poděkovat reverendovu dopisu. Žádného, pro koho dopis napsal, nedeportovali, a jen 27 jich na azyl marně čeká už řadu let.

Přesto se někteří žadatelé do toho kostela bojí chodit. Je příliš svobodomyslný a oni na to nejsou zvyklí. Pokud jste z Keni nebo Ugandy, které nejsou na oficiálním seznamu nebezpečných zemí, existuje jen jeden dobrý důvod k udělení azylu. Ale k tomu se dostaneme.

Prozatím přijměme jako fakt, že v téhle betonové, obávané čtvrti, kde každou chvíli jeden náctiletý vážně pobodá druhého, stojí necelou míli od sebe dvě dobře obrněné znepřátelené pevnosti: jedna, která Británii, v rámci zákonem omezených možností, brání před přívalem uprchlíků, a druhá, která jemně, tiše, trpělivě dloube prstem do jejích mohutných valů, špendlíkem oškrabuje beton z jejích zdí, nenápadně vypouští vodu z jejího příkopu, zrnko po zrnku sype písek do soukolí jejích padacích mostů, aby se nedaly tak snadno zdvihnout a armáda žadatelů o azyl po nich mohla snáz přejít do hradu jménem Británie. To všechno zdvořile, s úsměvem, za pokryteckého souhlasu úředníků z Měsíčního domu. Tohle záškodnictví překvapivě funguje.

Co za to kostel od uprchlíků žádá? Jen jediné: musejí uznávat, že jsme si všichni rovni, ať máme jakoukoli barvu, původ a orientaci, a život jednoho z nás má stejnou cenu jako životy všech ostatních. To platí pro ženy i pro muže, pro příslušníky všech kmenů, i těch znepřátelených, pro lidi s jakýmkoli světonázorem. Tohle je doktrína, kterou – na papíře – vyznává i Měsíční dům a spolu s ním veškeré státní instituce v Anglii. A věřte tomu nebo ne, tahle doktrína se vztahuje i na gaye a lesby.

A s tím posledním mají uprchlíci z východní Afriky, ať už jsou, anebo nejsou lesby a gayové, velký, skutečně velký problém.

Kimani

Kdyby se aspoň furt tolik nešklebil. Bylo to trapné. Bylo to… podlézavé. Bylo to, jako by jim říkal: „Bez vás jsem nic, bez vás jsem migrant, žadatel o azyl, který může být kdykoli deportován. Domů, anebo do Rwandy, ano, teď už i do Rwandy, jedno letadlo už odletělo. Bez vás tu nepřežiju. Já vím, že mě tu nechcete. Ale – pomůžete mi?“ S nervózníma rukama služebnicky složenýma za zády, v pozoru, ale přikrčený, s třesoucími se koleny připravenými kdykoli udělat pukrle. A s tímhle úsměvem od ucha k uchu. Jako sloužící. Špatně vycepovaný lokaj, který neví, co si počít s rukama, s nohama, s hubou, jakmile se na obzoru objeví hradní pán.

Nebo zámecký? Kimani v tomhle měl trochu maglajz, ve všech těch baronech a hrabatech a sovereignech a rytířích a sirech. A pořádek už si v nich nikdy neudělá, protože všechno, co mu říkal učitel, jeho nejoblíbenější Master, byla lež.

Master, ten, co by za ním Kimani šel na kraj světa, ten, co mu visel na rtech a sledoval, jak se mu zpoza zubů, z toho zářivě bílého otvoru v obyčejné, trochu svraskalé, tak trochu špatně padnoucí tmavohnědé tváři linou ta slova: vzdálená, tajemná, exotická. Bílá. Master studoval na univerzitě v Anglii – v Anglii! – a tohle všechno měl z první ruky. Celá škola mohla být hrdá, že si vybral zrovna ji, že obětoval úžasnou kariéru scholastika ve Spojeném království a místo toho učil tyhle kluky – kluky bez jediné vznešené kůstky v těle, kluky bez budoucnosti, kterou si zkazili už jen tím, že se narodili zrovna tady, v bezvýznamném městečku v bezvýznamné zemi, kluky, kteří spíš než krasopis umějí vyhnat skot na sousedovo pole, kluky, kteří, kdyby Mastera nebylo, skončí jako povaleči, naničhodníci, ničemové.

Master měl tahle slova rád, učil je velkou angličtinu, zkoušel je z citátů slavných bělochů, a když jste neznali správnou odpověď, Master vás vykázal z budovy větou: „Out, damn spot!“, ovšem když jste ze sebe včas vyrazili: „Macbethpoprvénascéně1606naHamptonskémdvořekráleJamese,“ dovolil vám v učebně zůstat.

Master byl boží. A i když si stěžoval na ty novoty, na změkčilého ředitele, kterému se nelíbí, když učitelé nezvedené žáky bijí, Kimani se nikdy nestal obětí, dokonce ani svědkem pořádného výprasku ze strany Mastera. Ne, Master by svým žákům nikdy neublížil, jen jim zapáleně vykládal o sukovici, která je opřená o katedru každého své cti dbalého anglického kantora, o devítiocasé kočce, o břevnu, ke kterému přivážou každého zběha a povstalce a jeho vlastní spolužáci mu musejí uštědřit pětadvacet ran bičem, aby se učitel zbytečně nenamáhal. Ten bič je pěkně těžký. („A jak se tomu říká? Kdo to ví?“ Master vyvalil oči a výhrůžně jimi zakoulel. „Přesně tak, decimace. V říši Jejího Veličenstva velice oblíbená.“)

Kimanimu se při každé hodině zatočila hlava, ale tak příjemně, cítil, jak se mu v nohách rozproudila krev a cuká mu v nich nesnesitelnou touhou vyskočit a rozběhnout se do Anglie. Nebál se bičů ani sukovic. Věděl, že se tam stane milionářem. Nebo rytířem a hradním pánem. Nebo vévodou z Essexu.

Ten škleb přišel až později. Měl to být samozřejmě úsměv, jenomže Kimani zrovna měl takové divné, vágně pepřové období a úsměv v pravý čas nepřicházel.

„Na turisty se musíš usmívat,“ poučoval ho starší brácha Mwangi, „musíš se na ně křenit jako debil, protože tihle, co sem jezdí, ti se tě bojej. Všichni. Ty to fakt nevidíš? Jak se klátěj, vidíš ten bukanýrskej krok?“ (Mwangi chodil do stejné školy pár let před Kimanim a vyučoval ho ten samý zcestovalý Master, takže tahle slova znal.) „Koukni se tady na toho. Odkud je – z Maďarska, z Polska? Dělá, jako že mu patří svět, ale má nahnáno. Copak to nevidíš? Chodí, jako by si už nasral do kalhot. A nebojí se lvů a nosorožců a buvolů. Kdepak. Bojí se NÁS. Mě. Tebe.“ Mwangi se doširoka zazubil. „Bojí se, že ho zabiješ. Že ho uneseš z toho jejich klimatizovanýho stanu, zabiješ ho a hodíš krokodýlům. Nebo ho sežereš sám. Vždyť jsme kanibalové, přece.“

Později, když už byl zkušeným Masajem, Kimani poznal, kdo se bojí a kdo ne. Poznal to možná líp než starší brácha. Bylo to jednoduché: báli se všichni. I bělošky, co po něm zvědavě (nebo hladově?) pokukovaly, přemýšlely, jestli už někdy měl bílou holku (Určitě ne! Vždyť koukněte se, v jakých podmínkách tu žije. Je civilizací nedotčený. Ani s tou mašinkou na kreditkarty to pořádně neumí.), se ho tak trochu bály. Některé k němu přicházely a flirtovaly s ním (Tak se tomu říká? Flirtovat? Bezostyšně se mu nabízet?), a i když byly víceméně oblečené, teda většinou, producírovaly se před ním jako nahé. I ony byly vyděšené, ale taky vzrušené, vzrušené nebezpečím. Bylo to cítit až sem.

Kimani se šklebil jako kretén. Cenil bílé zuby, které mu dal Pánbůh do vínku (a celé rodině z otcovy strany), tak pravidelně rostlé, že si mladší sestra dala pilníkem vybrousit mezírku mezi předními řezáky. Vídala ji v nollywoodských filmech a myslela, že je to známka krásy. To bylo jedinkrát, co Kimani viděl, jak otec Mumbi mlátí. „Je mi fuk, co to znamená v Nigérii,“ vysvětloval jí mezi ranami. „Ale tady, tady to znamená, že je ta holka k mání! K mání pro každýho! V životě by mě nenapadlo, že se dočkám dne, kdy se z mý dcery stane kurva!“

„Náhodou to broušení bolelo víc,“ mumlala Mumbi. Vždycky byla drzá. Njoki i Njeri se na sestru zlobily, byly přesvědčené, že tohle rozčilení přispělo k otcově nemoci. Kimani tomu ale nevěřil. Otec vždycky moc pil, Mumbi ta mezírka vážně moc slušela a přes veškerá temná proroctví se zrovna ona vdala jako první.

Kimani naštěstí byl muž, a tak problém s mezírkou-nemezírkou řešit nemusel. Byl rád, že ho navzdory tradicím obřezali, už když byl maličký. Stal se mužem, když mu ještě nebylo ani půl roku, a tak se na tu bolest nepamatoval. Bolest a Kimani nebyli kamarádi. Věděl, že někteří ji vyhledávají, skrz bolest si něco dokazují. On se jí ale vyhýbal.

Kimani se šklebil jako kretén (no dobře, chrabrý kretén) a ženské se ho nebály. Teda některé. Jako Masaj neuměl pořádně anglicky, znal jen „Hello“ a „Five thousand shilling – OK, two thousand shilling“, to když si chtěly koupit pravé masajské zvířátko, z pravého ebenu vyřezané, z kterého předtím bezzubá stařenka dřepící u maňaty, Kimaniho „máma“ v téhle vesnici, oškrabala nápis MADE IN CHINA. (Natírat černým lakem ho nemusela, o to se postarali v čínské továrně.) Na téhle stařence se nepoznalo, jestli se mračí, nebo usmívá. Byla už celá svraskalá, rty měla propadlé a na tváři cosi jako šedočerný šupinatý lišej. Možná skutečně měla AIDS, na to se Kimani zeptat nemohl (beztak nevěděla, co to je), ale radši se k ní moc nepřibližoval, držel se od ní na délku oštěpu. Byl ostatně velký válečník, který se s ničím nemazlí, dokonce ani s vlastní matkou. Teda jen jednou týdně, ve čtvrtek, ostatní dny trávil na univerzitě. Jednou za čas zajel za tetou do Mombasy a přivydělával si samozvaným průvodcováním po pevnosti. Turistům se Fort Jesus líbil, nechávali se slyšet, že konečně vidí něco historického, něco postaveného z kamene, ne ze slámy a bláta (A hoven! dodal Kimani v duchu. Hovna to celé drží pohromadě.), něco, co přežije po staletí. Africká kultura mnoho trvalých památek nevytvořila, viďte? Čímpak to asi je? Jsou domorodci líní? Žijí okamžikem a nezajímá je minulost ani budoucnost?

Kimani cenil zuby jako blbec (no dobře, vzdělaný blbec) a tvářil se zkroušeně. Máte pravdu, v Africe nenajdete mnoho pevností, hradů, zámků, venkovských sídel, rytířů, hrabat, vévodů, leknínových jezírek ve stínu smuteční vrby. My jsme jen prostí honáci dobytka, rybáři, sběrači mušlí. Žijeme z ruky do huby a žádné trvalé hodnoty jsme nevybudovali. Umíme ale hezky tancovat. Mimochodem, jistě vám tu všichni říkají, že Keňa zakázala vývoz všech loveckých trofejí, řezbářských výrobků ze vzácného dřeva, mnoha domorodých předmětů, dokonce mušlí. Nevěřte tomu. Teda… je to pravda, ale kdybyste potřebovali, dá se to zařídit, stačí, když se na mě obrátíte. (A pak se ke své malé radosti zakřenil tak podvodnicky, že všichni utekli. Bylo to mrzuté. Kdyby se uměl šklebit prostomyslněji, mohl by si vydělat mnohem víc. Starší brácha měl kontroly na letištích dokonale zmáklé.)

Kimani Masterovi každý den blahořečil. Všichni mu chválili angličtinu – někteří tak negramaticky a s tak hnusným přízvukem, až z toho Kimaniho bolely uši, a občas ho někdo utěšoval, ať si z toho nic nedělá, totiž že po sobě Keňané nic trvalého nezanechali, všechno za ně museli postavit kolonizátoři, Afrika se rapidně mění, už teď mají výškové budovy, možná si postaví i vlastní hrady a zámky, hlavně se nepodceňovat, hlavu vzhůru. I na tohle se Kimani kreténsky zašklebil a myslel si své.

Nikdo – NIKDO! – mu ale nepověděl, že i Evropa se rapidně mění, že hrady a zámky se rozpadají anebo žijí z turistického ruchu. A místo hradních pánů jsou v nich dnes průvodci, kteří se nemusejí šklebit jako blbci, protože jim platí památková péče – jen za to, že předvádějí turistům hradní příkopy a cimbuří a šance a prevét a předsunuté vížky. Většinou, pravda, bělošským turistům, protože kterého Afričana zajímá, co se stalo v Evropě před sto nebo pěti sty lety. Většina Afričanů nejsou romantičtí – prolhaní – cvoci jako Master na Kimaniho škole.

Vykládali mu ledacos. Nejen Keňani, kteří o tom koneckonců prd věděli, tak co mu mají co vysvětlovat. I bílí. Říkali mu, jak to v Evropě chodí a že je opravdu těžké dostat se do Evropy, a do Anglie je ještě těžší se dostat. Pokud připluje ke břehu na lodičce, je klidně možné, že ho vrátí zpátky, deportují ho. Anebo ho pošlou do Rwandy, jedno letadlo už odletělo. Je těžké získat azyl, Britové Keňu nepovažují za nebezpečnou zemi, kde by byl ohrožen na životě. Dnes azyl dostávají téměř výlučně jen ti, co prokážou, že jim v zemi, ze které uprchli, hrozila smrt. Ano, tak to je. Je jim to líto, ale nic s tím nenadělají.

Tohle Kimani slyšel milionkrát, až na to, že to neslyšel. Až když dorazil do Anglie, začal chápat, co se mu snažili říct.

Proto je Bůh nechal napospas nečistým vášním jejich srdcí, takže zneuctívají svá vlastní těla –

Na tuhle dobu Kimani nechtěl vzpomínat, i když se mu občas pletla do myšlenek. Nejradši by za vším udělal tlustou černou čáru a přijel do Evropy beze vší bagáže.

Skutečně se dostal do Evropy.

A skončil v tomhle kostele.