John Green

EVERYTHING IS TUBERCULOSIS:
The History and Persistence of Our Deadliest Infection

Copyright © 2025 by John Green

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Crash Course Books, an imprint of Penguin Young Reader’s Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © 2026 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-284-1074-2

Kniha je věnována
Shreye Tripathiové, Henrymu Reiderovi
a všem, kdo bojují proti tuberkulóze po celém světě

úvod

GREGORY A STOKES

Na přelomu devatenáctého století se skotský vynálezce a chemik James Watt pustil do nového projektu.

Slávy a úspěchu dosáhl už tím, že vylepšil parní stroj, čímž přispěl k urychlení průmyslové revoluce, která radikálně změnila dějiny lidstva. Parní stroj pak vedl ke všem dalším vymoženostem od klimatizace přes leteckou dopravu po bezdrátová sluchátka, zároveň však také stojí za vypouštěním více než bilionu tun oxidu uhličitého do atmosféry a za změnou světového klimatu. Wattova inovace přinesla tolik energie, že jsme po něm pojmenovali fyzikální veličinu na měření výkonu. Watt významně přispěl k rozšíření souboru nástrojů a znalostí lidstva i v jiných směrech, vynalezl například kopírovací stroj a vyvinul nové postupy při výrobě chlóru na bělení látek.

Watt však doufal, že tento nový projekt bude jeho nejdůležitějším počinem. Byl přímo posedlý snahou najít nějaké chemické řešení k léčení plicní choroby lékařům známé jako ftíza.

Wattova dcera Jessy na ftízu v roce 1794 ve svých patnácti letech zemřela. A nyní onemocněl i jeho syn Gregory, který vykazoval klasické příznaky v podobě přetrvávajícího kašle, nočního pocení, horečky a tělesného chřadnutí, jež dalo nemoci lidový název souchotiny či úbytě. Gregorymu bylo něco přes dvacet let, byl to obratný řečník proslulý neobyčejně atraktivním vzhledem – jeden přítel ho popsal slovy „skutečně ten nejkrásnější mladík, jakého jsem kdy viděl“.

V zoufalé snaze Gregoryho zachránit se Watt podílel na vynálezu zařízení, které dodávalo do plic oxid dusný, protože věřil, že změna množství kyslíku dodávaného tělu by mohla pomoci k uzdravení. Léčba však nebyla úspěšná. V roce 1804 po mnoha letech strádání Gregory ve věku dvaceti sedmi let na souchotě zemřel.

V roce 1900 dostala ftíza název tuberkulóza. Téhož roku se na venkově ve státě Tennesee narodil můj prastrýc Stokes Goodrich. Vyrůstal v domku s dřevěnou konstrukcí, který postavil můj pradědeček Charles, venkovský lékař, jenž dnem i nocí objížděl na koni celý okres Franklin County, rodil děti a rozdával léky.

Stokes jako dítě často stonal. V těch dobách – a myslím, že ještě dnes – bylo běžné spojovat nemoc s jistým druhem nedostatečnosti, selhání či nějakou předchozí chybou. Lékař mohl dojít k závěru, tak jak učinil jeden německý lékař na počátku osmnáctého století, že ženě přivodilo život ohrožující onemocnění, když na ni „hlasitě zaštěkal pes“. V případě malého Stokese nemoc údajně způsobila káva a sladkosti, které dostal od rodinného přítele. Stokes pak „prodělal nejhorší případ břišního tyfu, dosud jsem neviděl, že by se z něj někdo dostal“, napsal později pradědeček ve svých stručných pamětech věnovaných naší rodině.

V roce 1918, když bylo Stokesovi osmnáct let, jeho život opět visel na vlásku během velké pandemie chřipky, kdy se nakazil při práci v muniční továrně. Ale přežil a v roce 1920 odešel do firmy Alabama Power and Light, kde nastoupil jako elektrikář. V průběhu dvacátých let míval Stokes časté záchvaty kašle, ale domníval se, že má jen bronchitidu. Úporný kašel však neustupoval, a když nakonec začal vykašlávat krev, vyhledal lékařskou pomoc.

Co se dělo dál, zapsal můj pradědeček takto: „Stokes zašel za dobrým lékařem v Gadsdenu ve státě Alabama, který ho nechal zrentgenovat a zjistil tuberkulózu v horní části pravé plíce. Rentgenolog, který udělal snímek, mi řekl: ‚Doktore Goodrichi, váš syn má miliární tuberkulózu, a já jsem nikdy neviděl případ, že by někdo přežil dva měsíce.‘“

Stokese přijali do sanatoria v Ashevillu v Severní Karolíně, v jednom z mnoha americký měst, jež sloužila coby jakési tuberkulózní kolonie. „Stokes měl v sanatoriu tu nejlepší péči, přesto se jeho stav neustále zhoršoval a 18. května 1930 přešel na druhý břeh ke svému Pánu.“

Prastrýci bylo dvacet osm let. Často si říkám, jaké to asi pro mého pradědečka muselo být, když měl lékařské vzdělání a nedovedl zachránit vlastního syna.

Dokážeme úžasné věci, umíme v noci osvětlit svět, uměle chladit potraviny, opustit atmosféru Země a kroužit kolem ní ve vesmíru. Ale nedokážeme pomoci svým blízkým od utrpení. Toto je příběh lidské historie, jak já ji chápu – příběh složitého celku, který zmůže mnoho, ale nesvede to, co si přeje nejvíce.

Od smrti Jessy a Gregoryho Wattových nás dělí již dvě století a od smrti mého prastrýce Stokese necelé jedno století. A přece ještě v roce 2023 zemřelo na tuberkulózu přes milion lidí. Toho roku vlastně zemřelo na TBC více lidí než na malárii, tyfus a ve válkách dohromady.

Jen za posledních dvě stě let si tuberkulóza vyžádala přes miliardu lidských životů. Podle odhadu z knihy Franka Ryana Tuberculosis: The Greatest Story Never Told usmrtila tuberkulóza za celou dobu lidské existence přibližně jednoho člověka ze sedmi. Od roku 2020 do roku 2022 vystřídal tuberkulózu na příčce světově nejsmrtelnější nakažlivé nemoci Covid-19, avšak v roce 2023 TBC opět získala tento status, který drží po většinu času, známého jako historie lidstva. Úmrtím 1 250 000 lidí se tuberkulóza znovu stala naším nejsmrtelnějším infekčním onemocněním. Rozdíl oproti roku 1804 nebo 1904 je v tom, že dnes se tuberkulóza dá léčit, a to od padesátých let minulého století. Víme, jak žít ve světě bez tuberkulózy. Ale rozhodli jsme se v takovém světě nežít.

V roce 2000 vystoupil ugandský lékař dr. Peter Mugyenyi s projevem, v němž obvinil bohaté země, že odmítají rozšířit dostupnost léků na léčbu HIV/AIDS. Na AIDS umírají ročně miliony lidí, přestože bezpečná a účinná antiretrovirová léčba by mohla většinu životů zachránit. „Kde však jsou léky? Léky jsou tam, kde není nemoc,“ prohlásil dr. Mugyenyi. „A kde je nemoc? Nemoc je tam, kde nejsou léky.“

A stejně je tomu s TBC. I letos se budou tisíce lékařů starat o miliony pacientů s tuberkulózou, ale tak jako můj pradědeček nedokázal zachránit svého syna, ani tito lékaři nebudou schopni zachránit své pacienty, protože léky jsou tam, kde není nemoc a nemoc je tam, kde nejsou léky.

Tato kniha se zamýšlí právě nad léky – proč jsme je objevili až v padesátých letech minulého století a proč jsme v dalších desítkách let po jejich nalezení dopustili, aby na tuberkulózu zemřelo přes 150 000 000 lidí. Pustil jsem se do psaní o tuberkulóze, protože jsem chtěl pochopit, jak může nějaká nemoc v tichosti změnit tak velkou část lidské historie. Při tom jsem také zjistil, že TBC je formou i projevem nespravedlnosti. A dozvěděl jsem se, že to, jak o nemoci smýšlíme, utváří naši společnost a naše priority. James Watt chápal souchotiny jako mechanickou poruchu, při níž plíce nedokážou vstřebávat správný poměr plynů. Můj pradědeček si myslel, že churavost jeho syna vyvolalo požití kávy a sladkostí v dětství. Jiní měli TBC za dědičnou chorobu, která postihuje určité typy osobností. Další zase tvrdili, že onemocnění způsobuje posedlost ďáblem, otrávený vzduch, Boží soud či pití whisky. A každý z těchto způsobů chápání tuberkulózy ovlivňoval nejen to, jak lidé s touto nemocí žili a umírali, ale také to, kdo s ní žil a umíral na ni.

Dnes už víme, že tuberkulóza je infekce způsobená bakterií. TBC se přenáší vzduchem – šíří se z jednoho člověka na druhého prostřednictvím malých částic obsažených v kašli, kýchání nebo vydechování. Tuberkulózu může dostat kdokoliv – ve skutečnosti se jí nakazila čtvrtina až třetina všech žijících lidí. U většiny lidí přetrvává doživotně latentní forma tuberkulózy. Ale až deset procent nakažených nakonec onemocní – tomuto jevu říkáme „aktivní TBC“. K rozvoji aktivní tuberkulózy jsou lidé zvláště náchylní při oslabení imunitního systému z důvodu jiných zdravotních problémů, jako je diabetes, HIV či podvýživa. Ostatně, z deseti milionů lidí, kteří v roce 2023 onemocněli TBC, jich přes pět milionů trpělo také podvýživou. A protože se nemoc obzvlášť dobře šíří ve stísněných životních a pracovních podmínkách, jako jsou slumy a špatně větrané tovární budovy, začala být tuberkulóza vnímána jako nemoc chudoby, jež kráčí cestou nespravedlnosti a nerovnosti, kterou jsme jí my sami vydláždili.

Svět, který společně sdílíme, je výsledkem všech světů, které jsme kdy sdíleli. Pro mě alespoň historie a současnost tuberkulózy odhaluje lidskou pošetilost i genialitu, krutost i soucit lidí.

Moje žena Sarah často žertuje, že se u mě všechno točí kolem tuberkulózy, a tuberkulóza se zase točí kolem všeho. Má pravdu.

KAPITOLA 1

LAKKA

Když jsem před několika lety poprvé navštívil státní nemocnici Lakka, vlastně jsem tam vůbec nechtěl být.

Byli jsme se Sarah v Sieře Leone, západoafrickém státě s téměř milionem obyvatel, abychom se něco dozvěděli o tamním systému mateřské a novorozenecké zdravotní péče. V té době měla Sierra Leone nejvyšší úmrtnost rodiček na světě. V těhotenství a při porodu umírala přibližně každá sedmnáctá žena, a my jsme se tam vypravili, abychom si vyslechli příběhy lidí, jichž se toto neštěstí týkalo, a mohli o nich vyprávět.1

Naše cesta tedy měla být zaměřena na celosvětový problém s úmrtností rodiček, nikoli na tuberkulózu. Náš poslední den v Sieře Leone jsem byl už hrozně vyčerpaný a necítil se dobře. (Mám poněkud křehkou tělesnou konstituci, co se týče zdraví, ale i co se týče většiny dalších věcí.) Lékař, který s námi cestoval, mě však požádal, abych s ním ještě navštívil nemocnici Lakka. Ubezpečil nás, že Lakka, zařízení podporované světovou zdravotnickou neziskovou organizací Partners in Health, je prakticky cestou na letiště, a on potřeboval s místním personálem pár věcí probrat.

V té době jsem o tuberkulóze nevěděl skoro nic. Byla to pro mě nemoc minulosti – něco, na co umírali depresivní básníci devatenáctého století, ne dnešní populace. Ale, jak mi jednou řekl jeden přítel: „Ničemu se nedostává takové výsady jako představě, že historie patří minulosti.“

Při příjezdu do Lakky nás přivítal klouček, který se představil jako Henry. „Tak se jmenuje i můj syn,“ řekl jsem mu a on se usmál. Většina obyvatel Sierry Leone je vícejazyčná, ale Henry uměl anglicky obzvlášť dobře, zejména na dítě jeho věku, takže jsme mohli vést konverzaci, která dalece přesahovala mých pár zdvořilostních frází v jazyce krio. Zeptal jsem se ho, jak se má, a on odpověděl: „Moc dobře, pane. Všichni mě tu povzbuzují.“ To slovo se mu moc líbilo. Komu by se nelíbilo? Všichni potřebujeme povzbuzovat.

Mému synovi Henrymu bylo v té době devět let, a tento Henry vypadal podobně starý – takový klouček s hubenýma nohama a šibalským úsměvem. Na sobě měl šortky a velké ragbyové tričko, které mu sahalo téměř ke kolenům. Pak mě chytil za cíp trika a začal provádět po nemocnici. Ukázal mi laboratoř, kde se nějaká technička nakláněla nad mikroskopem. Henry nakoukl do mikroskopu a pak k tomu vybídl i mě. Laborantka, mladá žena z Freetownu, mi vysvětlila, že tento vzorek obsahuje tuberkulózu, přestože pacienta léčí standardní metodoujiž několik měsíců.. Začala mi tuto „standardní léčbu“ objasňovat, ale Henry mě znovu zatahal za triko. Vedl mě přes různá oddělení, komplexem špatně větraných budov s nemocničními pokoji. V pokojích byla zamřížovaná okna, tenké matrace a žádné toalety. Na odděleních nebyla elektřina ani stálý přívod vody. Pokoje pacientů mi připomínaly spíš vězeňské cely. Před tím, než se Lakka stala nemocnicí pro léčbu tuberkulózy, to bylo zařízení pro izolaci malomocných – a taky to tak vypadalo.

V každém pokoji leželi na polních lůžkách jeden až dva pacienti, většinou na boku nebo na zádech. Někteří seděli na okraji lůžka a nakláněli se dopředu. Všichni ti muži (ženy měly samostatné oddělení) byli hrozně vyhublí. Někteří vypadali tak vychrtle, až se jim kůže napínala kolem kostí. Když jsme s Henrym procházeli chodbou mezi budovami, viděli jsme mladíka, jak pije vodu z plastové lahve a pak hned zvrací směsici žaludečních šťáv a krve. Instinktivně jsem se otočil, ale Henry muže dál sledoval.

Předpokládal jsem, že Henry je něčí dítě – možná doktora nebo některé sestry nebo třeba někoho z kuchyně či úklidu. Očividně ho tu všichni znali a každý přestal na chvíli pracovat, aby ho pozdravil a pohladil po hlavě nebo mu stiskl ruku. Okamžitě mě okouzlil – měl v sobě něco z chování mého synka, stejnou paradoxní směs plachosti a nadšené touhy po kontaktu.

Nakonec mě Henry odvedl zpátky ke skupině lékařů a sester, kteří se scházeli v malé místnosti u vchodu do nemocnice. Jedna ze sester ho láskyplně a se smíchem vyhnala ven.

„Co je to za dítě?“ zeptal jsem se.

„Henry?“ odpověděla jedna sestra. „Hrozně milý chlapec.“

„Je to jeden z pacientů, o které máme obavy,“ prohodil lékař, co šel kolem, doktor Micheal.

„To je pacient?“ podivil jsem se.

„Ano.“

„Je to tak roztomilé děcko,“ řekl jsem. „Doufám, že bude v pořádku.“

Doktor Micheal mi prozradil, že Henry není malé děcko. Bylo mu už sedmnáct. Tak malý byl proto, že kvůli podvýživě nevyrostl, a v důsledku tuberkulózy byl ještě víc vyhublý.

„Ale zdá se, že se mu daří dobře,“ opáčil jsem. „Má plno energie. Provedl mě po nemocnici.“

„To je tím, že mu zabírají antibiotika,“ vysvětlil mi doktor Micheal. „Bohužel ale víme, že nezabírají moc dobře. Jsme si téměř jistí, že jednou přestanou účinkovat, a to je velký problém.“ Pokrčil rameny a stiskl rty.

Bylo toho hodně, čemu jsem ještě nerozuměl.

Když jsme se chystali k odjezdu, potkal jsem Henryho znovu. Stál u vchodu do nemocnice a já se ho zeptal, jestli si ho smím vyfotit. Řekl, že ano, a tak jsem udělal pár snímků.

Společně jsme si pak fotky prohlédli. Snažil jsem se mu naznačit, že se pod rouškou usmívám. Henry žádnou roušku neměl – jeho bakteriální nálož byla natolik nízká, že pro ostatní nepředstavoval riziko nákazy. Jak jsme si spolu povídali, uvědomil jsem si, že se na něj dívám jinak, než když jsem si myslel, že je synem někoho z personálu. Už mi nepřipomínal mého devítiletého synka. Teď jsem před sebou měl vychrtlého mladíka. Když se na mě podíval, všiml jsem si žlutých obláčků v jeho bělmu – projev jaterní toxicity. Ta často doprovází léčbu, kterou podstupoval. Zaznamenal jsem i otok na jedné straně krku – což, jak jsem se dozvěděl až později, je neklamná známka toho, že TBC napadla lymfatické uzliny. Zeptal jsem se ho, jestli bere léky každý den.

„Ano,“ odpověděl. „Polykám je. Taky mi dávají injekce.“

„Je to nepříjemné?“

Přikývl a jeho velké oči se ještě zvětšily.

Henry mi řekl, že injekce pod kůží pálí jako oheň a že léčba má spoustu vedlejších účinků, ale tím nejhorším je hlad. Aktivní tuberkulóza silně potlačuje chuť k jídlu, způsobuje bolesti břicha a člověk vůbec není schopen cokoli sníst, ale jakmile zahájíte léčbu a infekce začne slábnout, přepadne vás hrozný hlad, což je sice dobré znamení – ale jen pokud máte co jíst.

O několik let později mi jedna mladá žena, která přežila tuberkulózu, vyprávěla o hladu. Byl jsem opět v nemocnici Lakka, seděl jsem v obrovském stínu vzrostlého mangovníku, na jediném příjemném místě na nemocniční půdě, kterou jinak tvoří jen plochy z červené hlíny a přerostlá křoviska. Tři dlouhé, hrubě otesané dřevěné lavičky se během dne posouvají, aby stále zůstávaly ve stínu mangovníku. Na lavičce naproti mně odpočívala mladá žena – říkejme jí Marie – seděla nahrbená, lokty se opírala o kolena. Když Marie přijela do nemocnice, byla tak hubená, že se ani nemohla postavit na nohy, a rentgenový snímek hrudníku neukázal téměř žádnou zdravou plicní tkáň. Měřila metr šedesát, a když přijela do Lakky, nevážila ani 32 kilo.

Marie mi vyprávěla, že když se zotavovala z nemoci, dnem i nocí snila o jídle. Tak moc, že by si prý klidně uvařila polévku z bláta a jedla klacky. Představovala si, jak budou křupat, jak budou plné bohatých, výživných látek. Nedokázala myslet na nic jiného než na jídlo, neustále.

Zdravotní sestra, co seděla vedle nás, se ozvala takřka omluvně: „Všem dáváme třikrát denně najíst. Velké porce. Ale stále to nestačí.“ Opravdu to ani zdaleka nestačí, ale sestra mi vysvětlila, že i tři jídla denně představují velkou zátěž pro rozpočet, protože strava se nepovažuje za nezbytnou součást léčby tuberkulózy, tudíž na ni nejsou vyčleněny žádné prostředky. Někteří lidé mají takový hlad, vyprávěla, že raději odejdou z nemocnice a přestanou brát léky, čímž se zvýší pravděpodobnost, že bakterie TBC se v jejich těle budou dál množit, až si nakonec vypěstují rezistenci na léky první linie. Někteří s tím hladem zkrátka nedokážou žít.

Henry ve svých krátkých, krásně napsaných vzpomínkách často zmiňuje hlad. Lakku nazývá „místem, kde se prolíná naděje a zoufalství… Ocitl jsem se ve světě, kde je málo jídla, voda na příděl a oblečení pro chladné noci nestačí“.

Když jsem Henryho viděl poprvé, zeptal jsem se jedné ze sester, jestli bude v pořádku. „Copak náš Henry, toho tu máme všichni rádi!“ řekla na to. Vyprávěla mi, že si ve svém mladém životě už lecčím prošel. Díky bohu za to, že Isatu, Henryho matka, svého syna tak miluje, pravidelně chodí na návštěvy, a jakmile může, přinese mu trochu jídla navíc. Za většinou pacientů do Lakky nikdo nechodí. Mnohé z nich jejich rodiny opustily. Případ tuberkulózy v rodině je obrovskou hanbou. Ale Henry má Isatu.

Uvědomil jsem si, že nic z toho nebylo odpovědí na otázku, jestli bude v pořádku.

Je to takové veselé dítě, pokračovala. Každému dokáže zvednout náladu. Když ještě mohl chodit do školy, děti mu říkaly pastor, protože se za ně vždycky pomodlil a pomáhal jim.

To stále ještě nebyla odpověď.

„Budeme za něj bojovat,“ řekla nakonec.

KAPITOLA 2

KOVBOJOVÉ A ATENTÁTNÍCI

Po návratu z Lakky domů do Indianapolis jsem se pustil do čtení o historii tuberkulózy, která teď na mě vyskakovala snad všude, od módy přes válečnictví po antropogeografii, a zjistil jsem, že už o té nemoci nedokážu mlčet. Někdo třeba zmínil Nové Mexiko, a já mu hned skočil do řeči: „Víte o tom, že Nové Mexiko se k USA připojilo částečně i vlivem tuberkulózy?“ Nebo když se konverzace stočila na první světovou válku, zareagoval jsem: „Jestlipak víte, že tuberkulóza se tak trochu, nepřímo, přičinila o vypuknutí první světové války?“ Nebo třeba na sousedské halloweenské party jsem oslovil desetiletého klučinu převlečeného za kovboje: „Věděl jsi, že kovbojský klobouk vznikl díky tuberkulóze?“

A to mimochodem opravdu vznikl: v padesátých letech devatenáctého století žil v New Jersey mladý muž jménem John, který pracoval jako kloboučník, a ten jednoho dne začal vykašlávat krev. Navštívil lékaře a dozvěděl se, že jsou to skutečně souchotiny. Jeho jedinou možnou šancí na přežití podle tehdejšího přesvědčení bylo vydat se na Západ.

Americký Západ byl odedávna spojován s útěkem před problémy, svobodou a posledními nadějemi. „Všichni jednoho dne odjedeme na Západ,“ napsal Robert Penn Warren v knize Všichni jsou zbrojnoši královi. „Tam půjdete, když vás už země neuživí a na opuštěných polích se začnou rozrůstat borovice. Tam se uchýlíte, když vám přijde dopis: Utečte, vše je odhaleno.“ A tam šli i souchotináři, aby si prodloužili život.

V devatenáctém století a na začátku dvacátého se obecně soudilo, že souchotiny se dají úspěšně léčit suchým vzduchem, což dávalo jistý smysl – souchotinářské plíce vypadaly, jako by byly poněkud vlhké, stejně jako dusný, stojatý vzduch ve velkých amerických městech, například v New Yorku či Baltimoru, kde souchotiny jen bujely. Lidé utíkali do Arizony, Nového Mexika nebo Kalifornie, jimž se začalo říkat „země nových plic“. Jak se odvážně slibovalo v jednom prospektu: „Přijeďte na Západ a žijte.“

Některá města, jako třeba Pasadena či Colorado Springs, byla v podstatě založena pro pacienty se souchotinami a jejich rodiny. Ale nebyl to jen pouštní vzduch, který byl opředen mýty. Lékaři doporučovali i vzduch na ostrovech, na horách, v lese, či v Itálii. Opodstatnění pro tuto tzv. „zdravotní turistiku“ byla různá, ale jedno bylo jisté: souchotiny bujely ve velkých městech, takže řešením určitě musí být venkov. (Tento rozšířený názor se netýkal jen Evropy a Spojených států – ačkoli tam převažoval. Japonský básník Masaoka Shiki také se souchotinami cestoval, v naději na zlepšení svého stavu.)

Náš kloboučník John však nedojel až na západní pobřeží Spojených států. Ze svého domova v New Jersey zamířil do drsného pohraničního města St. Joseph ve státě Missouri. Těžko si lze představit, jak by mohl vlhký, dusivý vzduch v St. Joe být příznivý pro tuberkulózu, ale John se tam na chvíli usadil – a světe, div se – začalo mu být lépe. Z nějakého důvodu, kterému zcela nerozumíme, se nějakých 20 až 25 procent lidí zotaví z aktivního onemocnění TBC i bez léčby, a John náhodou patřil k téhle šťastné menšině.

Zatímco tedy John během několika následujících let nabíral sílu, něčeho si na Západě všiml: jejich klobouky nestály za nic. Obchodníci s kožešinami pocházející z Evropy nosívali čapky z mývalí kůže bez okraje, plné všelijaké havěti. Lidé, co přijeli do Missouri z Texasu a Mexika, zase mívali slamáky s širokou krempou, které je sice chránily před sluncem, ale v dešti promokly. Takže když se John B. Stetson po zotavení ze souchotin vrátil na severovýchod, vytvořil nový druh klobouku, kterému se časem začalo říkat kovbojský klobouk. (A někdy i Stetson.)2

Nevymýšlel jsem si ovšem ani o Novém Mexiku. I poté, co se Nové Mexiko v roce 1848 stalo územím USA, se na něj mnoho bílých Američanů dívalo skrz prsty. Většinu lidí žijících na tomto území totiž tvořili domorodci nebo lidé, jejichž mateřským jazykem byla španělština. A tak, přestože Nové Mexiko mělo instituce potřebné k založení státu, dostatečně velký počet obyvatel a velká většina voličů hlasovala pro státnost, Kongres USA opakovaně odmítal pokusy Nového Mexika o plnohodnotný vstup do Unie.

Vedoucí představitelé Nového Mexika, kteří se snažili zavděčit Kongresu, pochopili, že musí získat větší počet bělošského, anglicky mluvícího obyvatelstva. A tak Nové Mexiko začalo lákat souchotináře z amerického severovýchodu i z Jihu, slibovalo jim pouštní vzduch, modré nebe a prvotřídní péči o nemocné souchotinami. Plán vyšel – v roce 1910 kolem 10 procent všech obyvatel Nového Mexika tvořili tuberkulózní pacienti a díky těmto novým bílým obyvatelům americký Kongres konečně svolil. V roce 1912 se tak Nové Mexiko stalo čtyřicátým sedmým státem USA.

Může snad tuberkulóza i za vznik první světové války? Přímo ne, ale troufám si tvrdit, že by měla být uváděna jako jedna z dalších okolností vedle těch hlavních – vzniku aliancí na počátku dvacátého století v Evropě, rostoucího zbrojení, rozpínání říší atd.

Jak si jistě vzpomínáte z hodin dějepisu, Velká válka začala atentátem na rakousko-uherského arcivévodu Františka Ferdinanda, což byla – jak už to s atentáty bývá – tak trochu fraška. Na jedné straně máme naprosto neschopný podpůrný personál arcivévody, a na druhé straně skupinu naprosto neschopných atentátníků, z nichž polovina byli nezletilí souchotináři.

Arcivévoda a jeho manželka plánovali na počátku roku 1914 návštěvu Sarajeva, jež bylo součástí jejich Rakousko-uherské říše – tato část se však poněkud vzpírala. Mnoho lidí z oblastí na Balkáně si přálo, aby z jejich dlouho utlačovaných národů vznikly nezávislé státy. K těmto lidem patřili i tři mladíci z Bělehradu – Nedeljko Čabrinović, Trifko Grabež a Gavrilo Princip. Všem třem bylo devatenáct let a byli napojeni na revoluční skupinu Černá ruka vedenou důstojníky srbské armády, kteří chtěli Srbsko osvobodit od Rakousko-uherské monarchie.

Čabrinović, Grabež i Princip měli tuberkulózu v těžkém stadiu. Věděli, že brzy zemřou. Jak uvedl John Simkin: „Proto byli ochotni položit život za něco, co považovali za velkou věc.“ Takže jakmile se roznesla zpráva, že František Ferdinand pojede do Sarajeva (a navíc v otevřeném voze), vydali se tam i tito tři mladíci, s úmyslem arcivévodu zavraždit. V Sarajevě se pak spojili s dalšími třemi spiklenci. Každý ze šesti mladých mužů dostal pistoli, nějaké výbušniny a ampulku s kyanidem, jejíž pomocí měli spáchat sebevraždu, jakmile bude arcivévoda mrtev.

Mise však byla naprostou katastrofou. Tři muži (ti tři bez tuberkulózy!) se nakonec akce nemohli zúčastnit , možná se jim do ní nechtělo, ale chlapci z Bělehradu byli jiní. Jako první zahlédl arcivévodu ve slavnostní koloně Čabrinović: hodil granát směrem k autu Františka Ferdinanda, avšak minul, a namísto toho zranil několik lidí v jiném autě. Čabrinović si hned pak vzal kyanidovou ampulku, ale obsahovala příliš málo kyanidu na to, aby ho zabila. Poté skočil do řeky a chtěl se utopit, jenže řeka byla v tom místě jen asi 10 cm hluboká, takže ho brzy zajali.

Arcivévodův vůz spěšně odjel a zbývající spiklenci to vzdali. V této chvíli, potom co arcivévoda málem přišel o život, se měl nejspíš vrátit do hotelu. Jenže někdo z jeho doprovodu ho slovy: „Přece si nemyslíte, že Sarajevo je plné atentátníků?“ přesvědčil, aby pokračoval v cestě po Sarajevu.

O pár minut později jejich řidič – který se v ulicích Sarajeva příliš nevyznal – špatně odbočil a zastavil, aby vycouval. A kde jinde mohlo auto zastavit než přímo před Gavrilo Principem. Princip zastřelil arcivévodu i vévodkyni Žofii a pak si vzal ampulku kyanidu, která pochopitelně nezabila ani jeho. A tak putoval se všemi spoluspiklenci do vězení. V Rakousko-Uhersku v té době bylo nezákonné odsoudit nezletilé k smrti – ale vláda k jejich usmrcení popravčí četu nepotřebovala. Do konce války byli všichni tři po smrti. A všichni zemřeli na tuberkulózu.

Je fascinující sledovat, kde všude se tuberkulóza prolíná s historií, ale bylo by ošemetné tvrdit, že například Principovy souchotě vyvolaly první světovou válku, anebo že Nové Mexiko se stalo státem USA díky tuberkulóze. Pohled na historii jednou úzkou optikou vede ke zkreslení, protože dějiny jsou velmi složité a dívat se jedním směrem nestačí.