ZMATKY

Copyright © Klára Mikulecká, 2026

Cover © Kristýna Kopřivová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5897-2

Mamince

1

Přemýšlím, čím tahle nesourodá dvojice upoutala mou pozornost. Koukám na ně už od dveří. Vysoký pohledný muž následuje malou energickou ženu. Vypadá, jako by spolkla pravítko. Když mluví, ani se k němu neotočí, jen štěká povely přes rameno. Na první pohled mají jen málo společného, ale jejich spojení se zdá čímsi definitivní i nepochopitelné zároveň.

Neslyším, o čem spolu hovoří, jen vidím, jak její úzké rty toho nebožáka pedantsky porcují na kousky. Když vstoupili, muž se chvíli bezradně rozhlížel, ale žena neomylně zamířila přímo k mému stolu.

V poledne je tady těžké najít místo. Chtěla jsem předstírat, že ještě někoho čekám, ale nedají mi šanci. Přisednou si s naprostou samozřejmostí a prakticky bez ptaní. Můžu se utěšovat aspoň tím, že moje přítomnost konečně přeruší ten její zničující monolog. Snad pocit solidarity vyváží ztrátu soukromí.

„Jaký je ten řízek?“ Otázku doprovází samolibý úsměv.

„Dobrý.“

Doufám, že úsečná jednoslovná odpověď vrátí naše vynucené setkání do původní lhostejné roviny. Kdybychom se potkali v kavárně, mohla bych si při popíjení kávy něco číst a úspěšně předstírat, že ji nevnímám. Nutnost držet příbor oběma rukama tuto možnost bohužel vylučuje. Navíc soustředěný pohled do talíře evidentně provokuje k dalším dotazům ohledně kvality jídla.

„Je dost šťavnatý? Někdy to maso hrozně rozklepou…“

„Mně to chutná.“

„Chodíte sem často?“

Přikývnu.

„To nám se málokdy vydaří obědvat přes týden společně.“

To ti tak věřím! Pochybuju, že ho někdy pustí z dohledu. Kouká jako had, u něj taky člověk nepozná, kdy zaútočí. Zajímalo by mě, co dělá. Tipovala bych ji na úřednici nebo učitelku. Působí jako člověk skálopevně přesvědčený o vlastní neomylnosti. Jemu bych ze srdce přála dlouhé a pravidelné služební cesty. Tváří se, jako by tu nebyl, jen občas vyloudí omluvný úsměv. Působí bezbranně a vlastně mile, ale já s ním ani při nejlepší vůli nedokážu soucítit. Nikdo ho snad nenutil, aby s touhle Příšerou spojil svůj život. Trhněte si oba. Já musím řešit svoje věci. Nechám si na konec řízek, nebo bramboru? Ta chuť mi pak zůstane v puse. Jako malá jsem vždycky chtivě snědla maso a pak se trápila s přílohou, případně smlouvala o jejím dojedení. Teď už nade mnou nikdo nestojí, a přesto… oběd se má sníst celý, proto taktizuji a dobré prokládám horším.

Nějak jsem ztratila nit. Těžko tomu, co se přede mnou odehrává, říkat rozhovor, když mluví pořád ona. Z její intonace jsem rozpoznala otázku, ale absolutně netuším, na co se mohla ptát. Většinou řeči, co mě nezajímají, neposlouchám, a pokud je vyžadována moje odpověď, vystačím si s nicneříkajícím „to máš těžký“ nebo „no jo, to víš“. Kdybych alespoň trochu věděla, o čem je řeč. To neposlouchání se poslední dobou nebezpečně zautomatizovalo. Jakmile se začnu nudit, vypnu a toulám se ve své hlavě.

O nic nejde. Ty lidi už víckrát neuvidím. Můžu jednoduše přiznat, že ji neposlouchám. A kdybych ji chtěla skutečně umlčet, můžu ještě říct, že mě svými dotazy vlastně obtěžuje a byla bych jí neskonale vděčná, kdyby konečně sklapla. Zkouším si to představit, tahle by určitě nesklapla, a proto jen trapně mlžím.

„Teď fakt nevím, co na to říct.“

„Prosím? To nikam nejezdíte?“

Nechápu.

„Na dovolenou.“

Jak jsme se proboha dostali k dovolené?

Fuj, skoro jsem to řekla nahlas, takže není ani úřednice, ani učitelka, ale prodává zájezdy. Určitě paní ředitelka. V roli podřízené si ji neumím představit. Já ten oběd snad nedojím, a to jsem se na řízek tolik těšila. Nedopřávám si ho moc často. Poslední dobou mi bývá ze smaženýho blbě.

Kašlu na ni, je třeba převzít iniciativu. Kdo nechce ustupovat, musí bojovat. Tahle mi zájezd rozhodně nevnutí. Když k tomu přistoupím aktivně, můžu změnit téma tak, aby sedělo mně, nebo se rovnou pokusit něco vnutit jí. Kdysi jsem se pokoušela přivydělat si prodejem kosmetiky, snad bych tuhle dovednost mohla oprášit. Snažím se odhadnout její věk. Mohla bych poukázat na drobné nedostatky pleti. Ty má přece každý.

Jak tak koukám, každý kromě ní. Ruce, nehty, tváře, všechno až nepřirozeně dokonalé. Vzdávám to. Můj vztah k soutěžení byl stejně vždycky dost rezervovaný. A upřímně, nemám co oprašovat. Byla jsem nejnemožnější prodejce v historii. Ale tahle ženská má vážně obchodní talent a dokázala upoutat mou pozornost.

Není prvoplánově vlezlá a její nabídka je docela zajímavá. Vypráví o jejich poznávacích zájezdech a láká mě na neobvyklá místa a malé cestovatelské skupiny. Jsem ztracená, tady mě zachrání jedině útěk. Poděkuji, vděčně si beru vizitku a rychle zaplatím. Třeba se Papá konečně rozhoupe a někam spolu vyrazíme. Kdybych si dala ještě kafe, nejspíš si u ní rezervuju cestu kolem světa. Aspoň přijdu jednou včas. Oficiálně jsem dnes obědvala zeleninový salát, který nám Papá ráno připravil, a na zdržení nemám nárok. Nic proti zdravé stravě, jenže mně salát k obědu prostě nestačí. Jeho svačinky beru jako předkrm a oběd si dávám v hospodě.

Nemám to daleko, čas mám dobrý, a tak se courám a koukám do výloh. Zvlášť nebezpečná je ta antikvariátu. Začíná to vždycky stejně, nejdřív koukám do výlohy, pak jdu dovnitř, a nakonec vleču knížky, které nemám kam dát. Ačkoli teď se mi určité řešení rýsuje. Zařizujeme si první společný byt a garsonka to nebude. Mohla bych se trochu rozšoupnout.

Papá trval na tom, že se sejdeme na místě ještě před příchodem architekta a necháme se inspirovat prázdným prostorem. Mohlo by se zdát, že na mém názoru také záleží, ale mě nenapálí. Každá taková diskuze se vede především proto, abych bez výhrad schválila jeho nápady. Stavba je prakticky před dokončením a do základního rozvržení stejně nemůžu nijak zasáhnout. Trochu jsem doufala, že aspoň vybavení interiéru a barvy nechá na mně. Usadil mě poznámkou, že odbornou práci necháme raději odborníkovi. Tohle už zabolelo, ale čemu se divím. Pracujeme spolu, vlastně výhradně spolu, mně ovšem vždycky svěří jen kostýmy. Scénu nikdy.

Papá čeká před domem a tváří se nakvašeně. Prý jestli aspoň jednou nemůžu přijít včas. Nechápu, mohla jsem se zdržet maximálně pár minut. Inspiraci prázdným prostorem asi nestihneme. Když se zlobí, vypadá starší. Potkali jsme se ve škole na jedné přednášce. Slavný režisér zavítal mezi mladé naděje scénografie. Líbilo se mi, že vzbuzoval respekt a zároveň byl tak vtipný a zábavný. Oslnil bezezbytku obě pohlaví a mně následně nabídl i práci. Nádhera. Představa, že si budu vydělávat i jinak než uklízením, byla naprosto neodolatelná. I když jsem přesvědčená, že to takhle plánoval od začátku, choval se nejdřív dost rezervovaně. Skoro to vypadalo, že si mě skutečně vybral z čistě profesních důvodů. Dokonale mě tím zmátl. Byla jsem si jistá, že mě chtěl především dostat do postele, a nakonec mi vlastně vadilo, že se pořád o nic nepokouší.

Ani nevím, kdo koho nakonec sbalil, ale ta jeho samozřejmá poživačnost, s jakou si bral vše, po čem zatoužil, mě v prvních týdnech naprosto ovládla. On absolutně nepochybuje, že si zaslouží to nejlepší, a teď i já jako bych patřila k tomu nejlepšímu. Jako bych s ním získala vyšší hodnotu. Každá hloupost, kterou udělám, je rázem geniální a já jsem nesmírně talentovaná a kreativní. Nic se přitom nezměnilo. Dělám pořád ty stejné věci, jen si jich najednou každý všímá. Posunula jsem se z tmavého zákulisí přímo na forbínu. Ale o tohle mi nikdy nešlo. Zato si užívám pocit, že se o mě někdo stará a hýčká mě. I proto mu říkám Papá, tedy pouze v duchu. On tohle oslovení nesnáší. Nechápe, že já jím nenarážím na věkový rozdíl, jen oceňuju pozornost, kterou mi věnuje. Naše soužití má ovšem svá striktní pravidla. K nim patří mimo jiné i to, že mu dřív nebo později musím dát za pravdu. Na otázku „Co si o tom myslíš?“ začínám být trochu alergická.

S polibkem na uvítanou váhá, zřejmě proto, abych si dostatečně užila jeho vyčítavý pohled. Zůstává vzpřímený a čeká. Musela bych jít na špičky, abych na něj dosáhla. Dělám, že jsem si jeho pasivně agresivních náznaků nevšimla, a samozřejmě si nabídnu rámě. Polibek mi nakonec přistál někam do vlasů. Už na něj nekoukám, jen se k němu mazlivě přivinu.

Na druhé straně ulice zahlédnu toho nebožáka z restaurace. Jde sám. Mírně shrbený, ruce vražené v kapsách, pospíchá, aby už byl co nejdál. Pořád čekám, kdy sebou škubne, jako pejsek, co vyčerpal kapacitu svinovacího vodítka a poslušně se vrací k paničce. Chvíli se tou představou bavím. Docela by mě zajímalo, jak se mu podařilo tu svou rozmilou setřást. A vypadá to, že se ho můžu rovnou zeptat, protože neomylně zamíří přímo k nám.

Když mi ho Papá představí jako našeho architekta, přemýšlím, co to znamená. Tedy kromě toho, že mám mizerný odhad. Působil na mě jako člověk bez názoru, což s touhle profesí přece nejde dohromady. O našem setkání v restauraci se naštěstí nezmíní. Jsem opravdu zvědavá, co z něj vypadne a kde k němu Papá přišel. Stoupáme po sešlapaném schodišti a já se dozvídám, že součástí přestavby bude i vybudování výtahu. Jeho výstavba zatím uvízla na nějakém papírování. Připadá mi škoda vrtat do těch starých zdí, ale Papá mě utře, že bych si nákupy do podkroví vláčela sama. Architekt zavětřil konflikt a usilovně obrušuje hrany. Nemluví hloupě. Zdůrazňuje citlivý přístup a různé možnosti řešení.

Konečně vcházíme dovnitř. Tím velkorysým prostorem jsem ohromená. Kde to bylo možné, zůstaly odhalené původní trámy. Interiér ještě doplní dvě protilehlá dřevěná patra, která budou sloužit jako ložnice a pracovna, propojené širokou podestou a společným schodištěm. Sklon střechy vyřešili průběžným vikýřem, který poskytuje nejen přirozené světlo, ale i potřebnou výšku k procházení. Hned jsem si těch vysoko položených oken všimla a chtěla poznamenat, že takhle je jen těžko umyju. Vnímám, že mě oba muži sledují a čekají na první reakci. Často se bezděčně snažím naplnit očekávání druhých a reaguju podle toho. Teď ovšem nic předstírat nemusím. Jsem nadšená jako malé dítě a dávám svou radost patřičně najevo. Představuju si, jak tyhle staré tlusté trámy zarámují náš domov. Vlastně náš a ještě něčí, protože vestavba počítala se dvěma novými byty.

Nemůžu spustit oči ani z Architekta, udivuje mě, jak se dokáže proměnit. Vážně začínám pochybovat, že ten ňouma z hospody a Architekt jsou jedna osoba. Nejenže nepůsobí uťáple, ale naprosto bez respektu Papá oponuje a vyvrací mu jeho trochu naivní představy o budoucím uspořádání bytu. Je věcný a přesvědčivý a Papá jen souhlasně přikyvuje. V té restauraci muselo být jeho ustrašené dvojče. Není přece možné působit tak odlišně. V restauraci jako moula bez názoru a tady jako sebevědomý profesionál s nesporným kouzlem osobnosti. Prohlížím si návrhy interiéru a připadá mi, jako bych to navrhovala já sama. Celý prostor je jednoduchý a funkční, aniž by rezignoval na estetiku. Navíc mě baví sledovat, jak Papá couvá ze svých představ, nebo ještě lépe nepřipouští, že by se kdy lišily od Architektova návrhu. Jen nevím, jak bude v takto neokázalém prostoru jeho snobská duše existovat.

Já jsem maximálně nadšená, celou jednu stěnu v přízemí zakryje vestavěná knihovna. Papá se dál tváří, že přesně tak si náš budoucí společný domov představoval, a jeho nadšení neochladne, ani když zůstaneme sami. Stále tvrdí, že se mu tohle řešení zamlouvá a je pro něj nejdůležitější, abych se tu cítila dobře. Cítím se výjimečně a dokonale šťastná. Konečně mám někoho, s kým můžu počítat a kdo stoprocentně počítá se mnou. Dost často jsem si musela vystačit jen s představami, ale tohle bude realita. Papá tvrdí, že bychom mohli do měsíce bydlet.

Zkouším z něj nenápadně vytáhnout, kde k Architektovi přišel. Bez úspěchu. Dokonce se zdá, že schválně mlží. Možná žárlí, ten soulad mezi námi se nedal přehlédnout. Nicméně jako chlap mě Architekt nezajímá. Navíc znám jeho ženu, a to bych si fakt nelajsla.

„Nepůjdeme se někam najíst? Nějak mi po tom salátu vyhládlo.“

Velkoryse souhlasím, i když: „Já teda hlad nemám, ale dala bych si kafe.“

Konečně vypadám jako víla, která nepotřebuje k životu víc než kapku ranní rosy, ačkoli jinak jsem Otesánek, který spořádá, co vidí. Neuniklo mi, s jakou obavou mě Papá pozoruje při jídle. Nejspíš mám tasemnici, protože vidět to na mně není. Zatím. Můj apetit je přímo úměrný tomu, jak se cítím. Pokud jsem v pohodě, jsem prakticky bezedná. Jednou pro mě matka mé kamarádky pořádala hostinu o mnoha chodech. Nevěřila, že dokážu sníst víc než její syn. Tím spíš, že má skoro o půl metru a půl metráku víc než já. K překvapení všech přítomných prohrál o dva chlebíčky. Teď tu ovšem decentně popíjím kávu bez cukru a koukám, jak se cpe Papá.

2

Nové příležitosti mě většinou neskutečně nabijí. Zpravidla promýšlím různé varianty, a pokud se neumravním, nespím i několik nocí. Nejde to, když přichází jeden nápad za druhým. Všechno začíná nevinně. Jdu si normálně lehnout, zavřu oči a nechám pracovat svou představivost a pak najednou myšlenky naberou strhující tempo a já je nedokážu zastavit, natož abych usnula. Přirozeně jsem tedy očekávala několik probdělých nocí a mnoho geniálních řešení, jak upravit, oživit a vylepšit náš budoucí byt, ale dostavila se spíš únava a rezignace.

Připadám si, jako by odjížděl vlak, do kterého nechci nebo nemůžu nasednout, ale okolnosti mě nutí. Jako bych byla na kolotoči, který nedokážu zastavit, a všichni okolo se baví a nikdo si nevšímá, jak mi je. Jediná možnost, jak uniknout, je zalézt k sobě do bytu a odstřihnout se od okolního světa. Jen tak můžu zpomalit a chytit vlastní rytmus. Většinou všem blízkým oznámím, že držím maunu, a vypnu telefon. Nejsem zdaleka tak důsledná v provádění této meditační techniky, je to spíš signál pro mé okolí, aby mi dali na chvíli pokoj. Svého času jsem jógu cvičila ráda a často. Pomáhala mi vyrovnat se s věcmi, kterým jsem nerozuměla, a mnohým z nich vlastně nerozumím doteď, jen už je tolik neřeším. Jezdila jsem i na intenzivní kurzy jógy a antar mauna byla jedna z pravidelných technik. Zpočátku dělalo některým účastníkům problém zapamatovat si ten název. Dost často se pak ozývalo šeptem: „Co to vlastně držíme?“ Jednou provždy tyto otázky vyřešila paní, která jen suše pronesla „hubu“.

I já mám občas potřebu vypnout telefon, zavřít se doma a držet hubu. Jen nechápu, proč zrovna teď, když se zdá všechno prozářené sluncem. Z budoucího společného bydlení jsem přece nadšená a těším se. Tak proč to takhle drhne a jediné, na co mám chuť, je vypnout telefon a tvářit se, že neexistuju?

Abych alespoň částečně zahnala pocit marnosti, zpočátku maunu využívám k pitvání svých vlastností. Je zábavné kouknout se na sebe s odstupem. Jsem ten typ člověka, který si myslí, že líp než já to nikdo neudělá. Každého asi napadne, jak nesnesitelné to musí být pro nejbližší okolí, a nikdo nechápe, jak těžké to mám já. Věřím, že pokud můžu věci kolem sebe dostatečně plánovat a kontrolovat, nic zlého se nestane. Vzpomínám, jaké to bylo peklo, poprvé odevzdat návrhy kostýmů. Měla jsem pocit, jako by mi někdo svázal obě ruce. Potřebuju výslednou podobu průběžně ovlivňovat, ne jen předat obrázky a výrobu nechat na někom jiném. Hlavně jsem se bála, že přijdu o nápady, které obvykle vyplynou až v průběhu realizace.

Není třeba zdůrazňovat, že vyškolené švadleny všechno zvládly daleko lépe, než bych to kdy dokázala já. Už jsem se naučila tohle své nemožné nastavení částečně maskovat, i když někdy opravdu trpím. Samozřejmě vím, že ostatní jsou v mnoha směrech daleko schopnější než já, a přesto občas nejsem schopná dát jim prostor.

Papá je přesný opak. Má sice svou jasnou vizi světa a jeho fungování, ale její naplnění nechává zcela přirozeně na ostatních. Rád inspiruje k velkým výkonům, aniž by vyvinul vlastní úsilí. Těší ho, když může nenápadně tahat za nitky, a nedere se do popředí. Nevadí mu ani, že slávu občas sklidí někdo jiný. Nejspokojenější je, když může rozdávat práci druhým a pak jen čekat, jak se jeho geniální představy naplní. Musím připustit, že mu to jde, a upřímně se snažím něco se přiučit, ale často je moje přirozenost silnější než já. Jsem pyšná? Možná, jenže právě víra v sebe samu, třeba přehnaná, je moje jediná jistota.

Ráda svým útěkům dávám zdání vyššího smyslu, náznaku tajemna a ušlechtilosti pomocí exotických názvů. A opravdu nejprve hledám zdroj neklidu a následně se snažím odpoutat pozornost od okolních vjemů a pocitů. Avšak zklidnění mysli tak snadno nepřichází. Přitom pozorování a odstup jsou mi zcela vlastní a přirozené. Nezúčastněně pozorovat ovšem nedokážu, nedokážu jen pozorovat a nehodnotit. Zasuté vzpomínky a pocity nebo zcela nedávné zážitky vyvolávám relativně snadno, jen je neumím nechat být. Snažím se znovu si je vybavit jen proto, abych je přepsala. Aby má reakce byla pohotovější, přesnější, vtipnější nebo alespoň nějaká. Snažím se opravit prožité a dodatečně vylepšit obraz sebe sama.

Mauna tak pro mě představuje určité zastavení, kdy nikam nemusím a nic neplánuju, celé dny chodím v pyžamu, jím v posteli a poslouchám Vltavu. Svou aktuální psychickou odolnost testuju především na operních áriích. Jakmile jsem schopna ponořit se do zvuku hudby a nechat se unášet bez ohledu na žánr, jsem připravena vrhnout se zpět do hlučného a bezohledného světa.

3

Pomalu se loučím se svým starým bytem. Vždycky když odemykám, říkám si kolikrát ještě. Nastěhovala jsem se sem těsně před svaťákem. Byl to sice dárek až za úspěšnou maturitu, ale babička mi věřila. Její důvěra mě těšila i stresovala zároveň, protože babičku jsem opravdu zklamat nechtěla. Původně jsme se nastěhovaly tři, tři spolužačky z gymplu, tři mušketýři, kteří nakonec nebyli čtyři, ale jen dva. Petra to vzdala hned po prvním večeru, který se pochopitelně zvrhl v bujarý večírek a ona ho kazila svou zodpovědností, nervozitou a odhodláním učit se od první vteřiny. Zato s Blankou jsme se ideálně doplňovaly.

V té době už jsem byla přijatá na vejšku a při výběru maturitních otázek jsem měla nehorázné štěstí. Jenže tohle člověk dopředu nikdy neví. Pořád si pamatuju ten strach, strach z neúspěchu, který mě úplně ochromoval. Nešlo o to, že jsem blbá, ale že by se to mohli všichni dozvědět.

Babička na mě tehdy čekala před školou. Udělaly jsme si spolu moc pěkné odpoledne. I přesto, že naši oslavu pojala dost mravoučně a mezi řízkem a zmrzlinovým pohárem mi udílela jednu radu za druhou. Snad za každou větou opakovala, že se musím spoléhat hlavně sama na sebe, a zdůrazňovala, že když nechci, aby mi poroučeli jiní, musím si poručit sama. Možná tušila, že už nemá moc času, a mně to šlo jedním uchem tam a druhým ven. Úspěšný maturant přece nepotřebuje poslouchat cizí rady.

Dala mi i vkladní knížku s velmi štědrým obnosem, prý na studia. Slíbila jsem sobě i jí, že peníze použiju jen v nejnutnějším případě, a jsem hrdá, že i teď se konečná suma nezmenšila, naopak se stále rozrůstá. Pravda, moje brigády byly někdy dost děsný, ovšem co bych neudělala pro pocit nezávislosti.

Když student přicházel do zaběhlého kolektivu letitých zaměstnanců, nejenže dostal obvykle tu nejhorší práci, ale občas musel obhajovat i úplné pitomosti, jako co nosí nebo jak vypadá. Já se většinou snažila být neviditelná a dělat, co bylo třeba. V mých spolupracovnících tenhle postoj zpravidla vyvolal dojem, že mě musí zachránit, rozmluvit nebo v nejhorším případě převychovat.

Vlastně bych nyní mohla cítit uspokojení, protože moje současná práce se s režimem brigádníka nedá absolutně srovnat. Nemám sice pevné angažmá jako Papá, ale pravidelně spolupracuji jako kostýmní výtvarnice nejen s jeho domovským divadlem, ale s mnoha dalšími, ve kterých Papá hostuje. Můj pracovní režim je tak celkem volný. Jsou dny, kdy nedělám vůbec nic, a nejenže to nevadí, ještě se můžu tvářit, že tvořím. V podstatě stále opakuju stejný model. Nejdřív mám hromadu času a pak se přiměřeně hroutím těsně před premiérou. K intenzivní práci mě obvykle přinutí až blížící se termín. Pravda, soužití s panem režisérem mi tohle rozvolněné tempo trochu narušuje. Papá má rád řád a práci odevzdanou s předstihem. Většinou. Chvíli jsem koketovala s myšlenkou věnovat se volné tvorbě, ale na to nemám disciplínu ani odvahu. Takhle vím minimálně rok dva dopředu, co budu dělat, a to mi naprosto vyhovuje. Chybí mi ta potřeba, která skutečné umělce nutí tvořit bez ohledu na cokoli. Tvoří, protože nemůžou jinak, protože musí. Nebo si to aspoň tak představuju. Já jsem spíš takový dělník. Řekni mi, co potřebuješ. Dej mi termín a já to nějak vymyslím.

Teď nás čeká Její pastorkyňa, takže mi Papá pořád dokola pouští Janáčka. Nějak se nemůžu rozhodnout, jestli se mi to líbí, nebo ne. Na Janáčka si prý musím zvyknout, tak si zvykám, ale nadšená z něj zatím moc nejsem. Většinou se po pár taktech spolehlivě ztratím ve vlastních představách. Součástí kostýmů musí být mašle pro jejich rozevlátost a jednoznačnou barevnost, ale nechci je použít v tradičním smyslu. Možná je můžu nějak zaplétat do sebe, aby celkový koncept působil jako obrazy Joži Úprky. Nepůjdu pochopitelně přímo do krojů, jen tam chci nějak dostat to barevné vlnění. Motivy krojů by se mi líbily i jako součást dekorace, jenže do toho moc mluvit nemůžu.

Chodím teď do krejčoven každý den a pokouším se vytvořit nějakou vzorovou vestu. Upnula jsem si osnovu do jednoduchého rámu a vyplétám. Výsledek zatím připomíná spíš etno koberečky. Holky na mě nijak netlačí, mají dost práce s ostatními kostýmy. Já se ovšem musím zavčasu rozhodnout co s nimi, případně najít někoho, kdo se do nich pustí ve velkém.

4

Konečně se stěhujeme. Už zítra a já se hrozně těším. I když se snažím své nadšení přiměřeně krotit, abych si nevykoledovala úpornou bolest hlavy. Mám to tak od malička. Každá změna počasí, špatné jídlo, přílišná radost nebo naopak stres vyvrcholí migrénou. Probíhá to vždycky stejně, nával emocí poměrně rychle vystřídá nesnesitelná bolest. Zkouším plný jógový dech. Zkouším myslet na něco nesmírně nudnýho, ale je to marné, tu explozi už nejspíš nezastavím. Musím se rychle něčím oblbnout, protože pokud budu váhat příliš dlouho, nic nezabere a já budu zítra totálně nepoužitelná. Dávno jsem vzdala snahu léčit migrénu přírodní cestou, už nemám výčitky z vysokých dávek analgetik ani nečekám, že bolest třeba odezní sama. Prohrabuju lékárničku a přemýšlím, jak těžký kalibr mám zvolit.

Papá na mě neustále tlačil, abych se sbalila s předstihem, ještě že tak. Můžu teď klidně skučet v koutě celou noc. Beru si v podstatě jen oblečení a knížky. Starý byt mi zůstane. Budu se stěhovat postupně a další věci převážet podle potřeby. Papá měl pronajatý byt včetně zařízení, a přestože si přiveze kromě osobních věcí jen pár kousků nábytku a piano, angažoval celou partu stěhováků. Prý s nimi rovnou domluvil i montáž našeho nového vybavení, které nebylo součástí původního návrhu a zatím leží netknuté v krabicích. Napadlo mě, že by byla legrace, kdybychom se do montáže pustili sami. Odbyl mě tím, že rád nechá lidi vydělat, a měl u toho tak povznesený výraz, že nemělo smysl cokoliv namítat. Jestli za tím byl strach, že by takovou práci nezvládl, nebo jen vrozená velkorysost, netuším.

Hlavně nesmím jen čekat, až prášek zabere. Tohle čekání je nekonečné a vzrůstající beznaděj ochromující. Obvykle se snažím přenést samu sebe někam jinam, kde to nebolí, anebo si naopak způsobit jinou bolest, aby nade mnou migréna ztratila moc. Někdy mám štěstí a podaří se mi usnout.

Ráno jsem trochu vykolejená. Po takhle velkém záchvatu migrény si vždycky připadám, jako když se vracím z bitvy. Trochu zraněná, dost unavená, ale šťastná, že jsem přežila, a vděčná, pokud ztratím jen jeden den. Bolesti hlavy si většina lidí spojuje s hysterickými paničkami a nedostatkem sexu a v tomhle duchu mé problémy často zlehčují. Nemá smysl mluvit o zradě vlastního těla a strachu z dalšího záchvatu. Proto zpravidla reaguju jen jízlivým dotazem, jestli by více sexu naordinovali i pětiletému dítěti, protože zhruba v tomhle věku se moje problémy objevily. Když mě bolí hlava, jedu v krizovém režimu a úsporná jsem jak v pohybech, tak ve vyjadřování.

Dnes mě ovšem čeká den se spoustou cizích lidí a bylo by nejlepší naordinovat si maunu. Zkouším se nějak vyladit a představuju si, jaké to bude, až poprvé vlezu do nového bytu, i když po takové noci bych nejraději zůstala v posteli a válela se, až mi to bude protivný. Proč se vůbec stěhuju? Společné bydlení Papá navrhl před pár měsíci. Lichotilo mi, že se tím snad stávám trvalou součástí jeho života. Až teď si uvědomuju, že mi to vlastně jen oznámil. Neptal se, jestli o společné bydlení stojím.

Chystám si snídani. Poslední ve starém bytě. Nemám moc hlad, přesto dělám vajíčka. Míchaná, jako dělala babička, kdykoliv jsem měla před sebou nějakou cestu. „Kdo ví, kdy se zase pořádně najíš.“ Koukám z okna a cítím nepříjemné napětí. Je to pochopitelně tou předešlou nocí, ale stejně se nemůžu zbavit pocitu, že je něco špatně.

Stěhováci mají zpoždění. To se dalo čekat. Moje věci mají vyzvednout jako poslední. Pochoduju od jednoho okna k druhému a vyhlížím. Nesnáším čekání. Měla bych toho nechat, jenom tím v sobě živím zlost. Nikam přece nespěchám a je celkem jedno, kdy přijedou.

Když se konečně ozve zvonek, letím jako dítě k vánočnímu stromku. Pánové se omlouvají, tedy jen za to, že už se do auta nevejdu, a já se culím a říkám, že to vůbec nevadí. Kdepak, ani to, že jste tady o dvě hodiny později, a pořád se usmívám jako idiot. Vida, jak snadno jsem naskočila do své obvyklé společenské přetvářky. Konečně všechno odnesli a já můžu vyrazit. Starý byt je jen kousek od toho nového. Jsem přesvědčená, že než se stěhováci vymotají z těch jednosměrek, budu tam pěšky dřív.

Pánové překvapili a zvládli přesun v rekordním čase. Všichni stojí před domem a o něčem živě diskutují. Jsem ještě příliš daleko, abych je slyšela. Zrychlím. Jsou dost hluční. Vypadá to, že nejede výtah. Mohla bych předstírat účast, ale výtah opravit neumím a nosit těžké krabice nehodlám, takže jen pozdravím, protáhnu se okolo nich a spěchám nahoru. Papá už taky dorazil. Organizovat lidi je koneckonců jeho profese.

Dveře jsou dokořán. Chvíle napětí při odemykání odpadá. Poslední týdny rekonstrukce jsem vynechala. Jednak už začaly přípravy na Pastorkyňu, ale především jsem chtěla být překvapená. Aspoň něco, když už se nemůžu nijak zapojit. Jako obvykle čekám na nějaké příznivé znamení, nenápadné, ale jednoznačné potvrzení, že dělám dobře. Jakmile vkročím dovnitř, vnímám dokonalost. Je dokonalost to, co hledám? Jdu dál a cítím uvolňující světlo a klid. Líbilo by se mi, kdyby prostor zůstal prázdný. Všude se válí krabice.

Začínám být trochu naměkko. Připadám si jako malá lodička, která konečně našla přístav. Bezpečný přístav, který dokáže dostatečně ocenit jen ten, kdo strávil nějaký čas na rozbouřeném moři. Jak se tak dojímám sama nad sebou, mám dokonce pocit, že si něco tak krásného ani nezasloužím. Tuhle myšlenku pochopitelně okamžitě zaženu, protože já si zasloužím přesně tohle, navíc už sem stěhováci dovlekli první nábytek a je potřeba začít je trochu organizovat. Kde je sakra Papá?

Začali tím nejhorším, obrovskou vyřezávanou komodou. Je tak veliká, že na ní můžou pohodlně ležet dva lidi. Tedy pokud u toho není pan majitel, protože takové znesvěcení by nejspíš nepřežil. Bude trůnit v centrální místnosti, která obsáhla kuchyň, obývák i promítací sál a volně navazuje na terasu, která k mé nelibosti vznikla ukousnutím vnitřního prostoru. Snad ji ocením, jakmile se bude dát sedět venku. Měla bych těm chlapům říct, kam s tou obludou. Ukazuji neurčitě do kouta a doufám, že se Papá konečně uráčí sem nahoru. Hrozně na té vyřezávané potvoře lpí a jistě už má ideální místo vybrané. Ještěže zbytek zařízení vypadá jinak. Nechci si tu připadat jako ve starožitnictví. Prostor se utěšeně plní dalšími krabicemi. Je neuvěřitelné, kolik toho člověk nashromáždí.

Papá se konečně uráčil přijít nahoru. Dlouho se ovšem nezdržel. Sotva počkal, až stěhováci rozmístí jeho nábytek, a už se zase loučí. Má odpoledne zkoušku a musí prý předtím ještě něco zařídit. Navíc mě přece montáž baví, tak to tu můžu nějak organizovat, případně se zapojit. Je to trochu podpásovka, ale mně to nevadí. Vlastně vadí, ale nedám to znát. Když se chce tvářit, že nepochopil, o co mi šlo, ať si jde.

Montáže se nebojím, bojím se těch cizích lidí a tak docela nevím, jak se mám chovat, co mám dělat a co se ode mě čeká. Měla bych se nějak zaměstnat, protože nechci vypadat, jako že je hlídám, i když bych je asi hlídat měla nebo co já vím, co bych měla. Uklidím se do prostoru kuchyně a začnu s vybalováním. Linku namontovali už minulý týden, tak ji pomalu plním nádobím a dalšími věcmi. Většina je úplně nová. Jen supervýkonný kávovar, prvotřídní pánve a sadu ostrých nožů vláčí Papá z podnájmu do podnájmu.

Přiznám se, že se tu zatím necítím nejlíp. Všechno je příliš dokonalé a vyladěné. Takhle uklízela babička. Člověk si připadal jako v hotelu. Vždycky jsem jí říkala, že to vypadá, jako by v bytě nikdo nebydlel. Ona mi oponovala, že by tu naopak mohl bydlet kdokoli. Mělo to nepochybně praktické důvody. Babička měla vždycky všechno skvěle zorganizované a u ničeho zbytečně dlouho neprodlévala, úklid nevyjímaje.

Se zájmem pozoruju ty, kteří na rozdíl ode mě vědí naprosto přesně, co mají dělat, a pokouším se zahnat pocit, že jsem zase mimo. Montáž je profesionální a rychlá. Jim určitě nezůstanou žádné šroubky ani nikam se nehodící díly. Mají téměř hotovo, postel v ložnici, kuchyňský stůl i židle a teď se stěhováci přesunuli do pracovny. Já jsem mezitím vybalila veškeré nádobí a už zase nevím, co se sebou, tak aspoň likviduju prázdné kartony. Skládám je a řežu na stejné díly a věnuju jim podstatně víc pozornosti, než je třeba. Chtěla bych, aby už vypadli. Než začnu zaplňovat další prázdná místa, musím si všechno pořádně promyslet a hlavně potřebuju být sama.

Volá mi Papá, že přivezou sedačku, a ptá se, jak jsou na tom stěhováci. Říkám, že už snad pomalu končí, a Papá chce, abych je zdržela. Prý jim mám nabídnout nějakou svačinu. Jako bychom tu měli něco k jídlu. Mohla bych objednat pizzu. Šourám se do patra, abych zjistila, jakou a jestli vůbec. Papá mezitím volá i šéfovi stěhováků a ten ho ujišťuje, že se tu ještě chvíli zabaví. Peklo pokračuje. Svačina je hlučná a dlouhá. Schovávám se pro změnu v ložnici a s nesmírnou péčí povlékám postel.

Konečně přivezli i tu pitomou sedačku. Je gigantická. Dostat ji nahoru nebylo snadné. Pánové ještě vynesli poslední krabice s oblečením do patra a pomalu se loučí. Šéf mi podává vizitku, prý dělají i drobné opravy v domácnosti. Kdyby cokoli, mám zavolat. Cestou ven se dokonce nabídnou, že zlikvidují ty svázané kartony. Ptám se, jestli třídí, a oni se smějí a říkají, že samozřejmě. Proč takhle žvaním? Až mezi dveřmi si uvědomím, že bych se s nimi měla nějak vyrovnat. Pochybuju, že budu mít dost peněz. Nesměle se ptám, co jsem dlužna, a oni se zase smějí a ujišťují mě, že taťka už všechno vyřídil. Taky se směju, aby nepoznali, že vůbec netuším, jestli to byla ironie, nebo jen prosté konstatování.

Na tuhle chvíli jsem se těšila. Jsem tu sama a vyčkávám. Stále hledám příznivé znamení. Nevím přesně, co by to mělo být, ale až ho uvidím, jistě ho poznám. Začala jsem vybalovat knížky. Tak trochu podvádím, protože ve skrytu duše spoléhám na nějaký trefný titul. Takhle obrovskou knihovnu jsem ještě neměla. Kdybych měla změnit profesi, byla bych knihovnice a celé dny bych si jen četla.

Naivní představa. Ráda se knížek dotýkám, ráda je třídím a s uspokojením sleduju, jak přibývají. Když jsem byla u babičky, chtěla jsem také svou vlastní knihovnu. Děda mi ji smontoval téměř okamžitě. Do regálů ovšem mohly přijít jen přečtené tituly. Byla jsem pyšná na každý, který tam přibyl. Na to, jaký je Papá pedant, sbalil své knihy dost ledabyle. Ztracený ráj, Jáma a kyvadlo. Chápu. Přestávám hledat příznivá znamení a mechanicky cpu knížky do regálů.

Chtěla bych náš první společný večer nějak ozvláštnit. Možná večeří. Steaky bych třeba zvládla, salát a víno. To by šlo. Uklidím jen to nejnutnější a vyrážím na nákup. Řeznictví je hned za rohem. Normálně kupuju balené maso, protože sotva rozeznám vepřové od hovězího a v řeznictví to na mně okamžitě poznají, ale tento večer je speciální a žádá si nevšední výzvy. Když přijdu na řadu, světácky poznamenám, že bych ráda něco na minutky, ale prodavačka se zeptá: „Co by to mělo být?“ A já jsem nahraná. Nechci se hned vzdát, tak odpovím, ať mi něco vybere, a ona navrhne panenku, s čímž velkoryse souhlasím a při placení se pak nestačím divit. Zbytek obstarám v samoobsluze a svou sváteční náladu už si nenechám ničím zkazit.

Papá uvažoval vlastně podobně, jen trochu praktičtěji. Sám se najedl v divadelním klubu a mně nechal zabalit večeři s sebou. Prý mi koupil řízek, protože tím se přece trefí vždycky. Nechci kazit atmosféru, tak jen poděkuju, potvrdím mu, jak dobře mě zná, a pak jím sama u stolu, zatímco Papá kouká na televizi. Tak takhle to je, když spolu dva bydlí, zevšední si natolik, že tráví čas každý po svém. Třeba si pak otevřeme aspoň to víno.

Papá u televize usnul a mně je do breku. Jsem poslední dobou nějak přecitlivělá. Mohla bych ho vzbudit, už proto, že pokud bude v tom křesle spát až do rána, bude děsně rozlámaný, ale nakonec ho nechám. Možná mu to i trochu přeju za to, jak mi zkazil večer.

5

Dnes máme v divadle technickou. První test, jestli bude všechno sedět. Řeší se hlavně zastavěný prostor, pohyb kulis, světla, zvuk a podobně. Já si nejdřív všímám barev a toho, zda si vzájemně nepřekáží. Většinou se nějak přizpůsobuju scéně a buď nechám své kostýmy záměrně trčet, nebo je nechám naopak splynout se scénou. Doufám, že jsem to tentokrát moc nepřepískla. Kombinovala jsem mašle a šňůry a teď se trochu bojím, že bude Števa vypadat jako vodník. Kluci nemají košile, jen ty barevné vesty, nahoře tkané a od prsou dolů už jen rozevláté stužky. Výjimkou je pochopitelně Laca, není rekrut, a taky jsem chtěla, aby se od ostatních lišil a jeho kostým vypadal naprosto všedně. Jinak sázím na modrotisk a bílou. Nechtělo se mi kopírovat kroje střihem, tak tam tu lidovou notu nacpu aspoň vzorem.

Dnes je den plný očekávání. Čeká se, než se postaví scéna, než můžeme svítit. Řeší se věci, které buď příliš neodpovídají našim představám, anebo jim odpovídají, ale nevypadají dobře. Jindřich je zkušený scénograf a nepředpokládám žádný větší problém. Přemýšlím, jakou scénu bych navrhla já. Asi bych se vykašlala na iluzi chaloupky nebo mlýna. Já bych tam spíš chtěla dostat nějaký pocit. Nedávno jsem viděla skvělou Pastorkyňu. Byla to činohra a scénu tvořila šikmá podlaha ve tvaru kříže. V úvodním výstupu se po ní koulely brambory až do hlediště. Líbilo se mi to přímé ohrožení diváka i zvuk, který brambory vydávaly. V druhé půli se ramena a vrch toho kříže jednoduše zvedly a vytvořily intimní prostor chaloupky. Nádhera. Takhle to bohužel nemáme.

A už vidím své kostýmy i na jevišti. Působí trochu drze. Polonazí jsou naštěstí jen pohlední kluci, co si to můžou dovolit. Leo Kucera by v tom vypadal jako špatně převázaný balík.