DLOUHÉ STÍNY

Copyright © Kateřina Surmanová, Petra Klabouchová, Lukáš Vavrečka, Iva Hadj Moussa, Anna Bolavá, Veronika Fiedlerová, Daniel Gris, Dalibor Vácha, Lucie Lukačovičová, Jiří Březina, Kristina Hlaváčková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1495-5

Slovo úvodem

Svoji minulost máme sklon si vybírat. Na rozdíl od přítomnosti, a tím spíš budoucnosti, se totiž právě minulost jeví jako něco, co bychom mohli mít alespoň trochu pod kontrolou.

Ostatně, ono se nikdy nikomu nedá říct úplně všechno, na to je život příliš krátký. A tak z nepřeberných událostí, kterých jsme se účastnili, i rozhodnutí, jež jsme učinili, pečlivě vybíráme. Volíme si, které tradice budeme držet, ke kterým kořenům se chceme hlásit, stejně jako kterou z prvních lásek či milostných peripetií po letech přiznáme. Jenže ono nic z toho, co zůstalo nevyřčené nebo vytěsněné, nikdy tak docela nemizí – a jednoho dne to může na naši přítomnost vrhnout nepříjemný stín.

Navíc dlouhé stíny nemají pouze staré hříchy. Leckdy bývá jejich původcem třeba rodinný odkaz – ať už v podobě dědictví, nebo výchovy. Může za nimi stát prastará šifra, podobně jako šrám v paměti zatopené obce či podivného bytu na sídlišti. Jsou zkrátka věci, před kterými nebudeme v bezpečí ani na řeckém ostrově – málokdy však přicházejí bez ohlášení. Záhadné kočky, tarotové karty, bludné duše i nečekaně odražené kulky dávají tušit, že vše nevyhnutelně spěje k odhalení nehezké pravdy.

V antologii Dlouhé stíny naleznete povídky jedenácti českých autorek a autorů, kteří mystérium neodbytné minulosti i dobře střežených tajemství zpracovali do nezřídka mrazivého čtení.

Lukáš Vavrečka

editor

Kateřina Surmanová (1984)

Vystudovala teorii a dějiny dramatických umění, její specializací byl irský film. Působila jako dramaturgyně různých festivalů (Letní filmová škola, PAF – Přehlídka filmové animace a současného umění, Academia Film Olomouc, Divadelní Flora), podílela se na festivalových časopisech a zakoketovala si se scenáristikou v pořadu Sabotáž České televize. Většinu produktivního věku strávila jako novinářka – v Olomouckém deníku, agentuře Mediafax, Hospodářských novinách a Lidových novinách, kde byla vedoucí domácí rubriky. V roce 2022 vyšla její knižní prvotina, mysteriózní thriller Šepot z lesa, který se stal bestsellerem a tvoří volnou trilogii s následujícími romány Zvedá se vítr (2023) a Tři Sekery (2024). Žije s manželem a synem v Odoleně Vodě, kde se odehrává děj její čtvrté knihy – Slepé cesty (2025). Je též autorkou knížky pro děti Nártoun a Outloň (2025) a šestidílné mystické detektivky pro Český rozhlas O čem skály mlčí (2025).

Černé stopy,
bílý sníh

listopad 1949

Stěrače funěly námahou, bojovaly v páku s bílou přesilou. Zprvu to byly takové něžné víly, děťátka s jemnými vlásky a zoubky měkkými jako plastelína. Lidé jim nastavovali tváře, zvali je. Pojďte, krasavice, pojďte si hrát. Z koťat se staly pumy, z elfů jezinky.

Sníh padal a padal, jako kdyby už nikdy neměl přestat, v průtrži tak husté, až vytvářela souvislou stěnu, polétavou a mrazivou mlhu.

Černá lada se ploužila, osleplý brouk s krovkami plnými bílých parazitů.

Všechno bylo bílé, dokonale a úplně bílé. Na zemi, na nebi i mezi tím. Dávno se snesla noc, ale pro sníh nebyla vidět.

Topení ve stařičkém voze vychrchlávalo chabé obláčky navlhlého tepla, to už víc zahříval sražený dech. Farář se navzdory lezavému chladu potil, pod svetrem ho záblo z promáčené košile. Kola automobilu se na návějích jankovitě cukala, ruce ho bolely, jak pevně držel uzdu volantu. Pak pneumatiky zahrabaly, motor se rozhněval a bitva skončila. Vánice zvítězila. Část čumáku černého vozu se zanořila do sněhu v rigolu, auto s občasným, teskným cvaknutím dokonávalo. Přední sklo na dva mžiky pokryla bílková
čepice.

Možná je to konec světa, pomyslil si farář. Možná by to tak bylo pro svět lepší.

Omotal si krk a ústa šálou, než vystoupil. Venku ho překvapilo, že nefouká, vzduch stál tiše a nehybně, jako kdyby se s rukama nad hlavou jistil před dorážejícími vločkami. Nic neviděl, sníh ho nutil klopit víčka i hlavu. Napřáhl ruku a bez kousku naděje, bez špetky víry, vykročil do nekonečné bělosti. Záhy si odřel prsty o hrubou omítku.

Nahmatal dřevo, kliku, zabušil. Pustili ho dovnitř a s ním i pár bělostných průzkumníků.

Zatímco usínal na kavalci v neužívaném dětském pokoji, nebeské břicho přestalo krvácet.

A začal konec.

* * *

Závěje pokryly celou podorlickou vesnici. Zbělely kopce, střechy, pole i stromy a nad nimi se táhlo sivé nebe jako utržené holubí křídlo. Nekonečná a bolestně půvabná bílá paleta, nevinná a zranitelná. A zraněná. Do čistého sněhu se bořily stopy, otisky propálené až na surovou zem, černé jizvy na panenském líčku. Obloučky s rozeklaným vrcholem, otisky kopyt. Jeden za druhým, krok a krok, v dokonalé choreografii bez sebemenší odchylky mezi šlépějemi.

Děsivě, nepravděpodobně přesné rozestupy mezi černými cejchy v bílém sněhu.

Děsivé, nepravděpodobné množství stop.

Vedly po pěšinách a po silnici, po zahradách i louce, po zdech domů a po jejich střechách, po srázné vížce kostela svatého Petra a Pavla, přes staleté borovice a duby, přes smrčinu, přes půl druhého metru vysoké zdi. Lidi to viděli a na bílý arch s černým vzkazem se zdráhali vstoupit. Křižovali se, zkoušeli naladit rozhlas. Obojí vyšlo bez odpovědi, vánice v noci shodila sloupy elektrického vedení na silnici a odřízla podhorskou ves. Nebylo jak odjet, nebylo jak se spojit s okolním světem. Fungovala jenom kamna na dřevo a lihové kahany nebo svíčky. Během noci kalamita smyla z Mezních Petrovic několik letokruhů, čas se přetočil zpátky.

Podle těch stop, černě vytištěné obžaloby, to tak opravdu vypadalo. Vločky klidně, mrtvě ležely, Sněhurky s kusem jablka v jícnu, zato slova – rty na ucho, ucho na rty – ta nelenila a zaplavila ves. Za chvíli kdekdo věděl.

Farář, kterého za rukáv škubala starší žena v šátku a tlustých punčochách, u níž spal, zíral na ohromný obraz s neznámým písmem.

„Co je to?“ zeptal se. Odpověď neočekával, ale dostal ji.

„Ďáblovy stopy,“ zašeptala žena v šátku, upracované ruce zaťaté do farářova nadloktí. „Vrátil se.“

Než se zmohl na další otázku, dolehl k nim křik, uličkou běželi dva muži v černých kabátech a jeden v zelené bundě.

„Otče, pojďte, musíte něco udělat,“ vyzvali ho.

„A co? Proč?“ vyhrkl nejapně.

„Jste tu jediná autorita,“ řekli mu stručně, nerozuměl jim ani malinko, a už ho zase někdo svíral za paži. Cizí venkované v cizím městečku ho popoháněli ke hřbitovu jako zpupné telátko a jeho napadlo, jestli zrovna neumrzá v omdlelé ladě, jestli to celé není jen halucinace. Zábly ho nohy a kýchl. Tedy jsem živý, uklidnil se, ale pak si nebyl jistý, jestli by radši neumíral.

Muži ho před sebe postrčili, jako by za ten hřbitovní masakr snad mohl on.

Sepjal ruce, opsal prsty kříž a dal se do modlení. Co měl dělat jiného? Co jiného mohl dělat farář na hřbitově, kde před gotizující hrobkou s pootevřenými vraty leželo pět studených těl, pět studených střelných zbraní a kolem nich rudé konfety krve?

* * *

„Předseda národního výboru, náměstek a referent, taky předsedův bratr, ten vedl JZD. A poslední je zdejší kněz,“ vypočítával muž v zelené bundě.

„Divná věc, že šel s nimi,“ mumlala žena v šátku. „Nepaktovali se, spíš se velebnýho pána chystali vypakovat. Překážel.“

Farář věděl, jak to myslí, pro něj už taky nebylo na světě dost místa. Z luk a lesů neubyl centimetr, kostelíky a fary měly přesně tolik cihel jako na začátku, ale přece už se do nich kněží nevešli.

„Nikdo kromě vás tu není,“ oslovil ho jeden z chlapů v černém kabátě. Mračil se a přikazoval. Farář poznal, co je zač. Muž pokrokového rozumu a prostředků. Nový pán světa. Proto ho šokovalo, co černokabátník pronesl. „Udělali to ďáblovi posluhovači. Musíte je zneškodnit.“

Promnul si kůži na čele, ohmatal si tváře a štípl se do lalůčku. Zase potřeboval ujistit, že neumírá v závěji. I když, pokud by si dovolil jistou nadsázku, zrovna celá vesnice umírala v závěji.

„Nerozumím,“ odvětil unaveně. Vůbec ničemu už nerozumím, dodal by, kdyby si snad myslel, že to k něčemu bude.

„Odveďte ho na faru, matko,“ nařídil muž v kabátě. „Ať si projde kroniky.“

Strhl oči na kněze, ze zornic se mu řinul děs, jakkoli se snažil tvářit přísně a rozhodně. Do dlaně farářovi vtiskl malý klíček na sametové šňůrce.

„K čemu to?“

„Náš velebnej to měl na krku. Sám si poraďte, taky jste flanďák. Tady sousedka vám odpoví, na co bude umět, ukáže knihy. Vy pak vymyslíte, co uděláte, ale hleďte myslit kvapem.“

U dveří se černokabátník otočil, shrbený, aby se vešel do veřejí, v té pozici výhružný jako otazník, co si nikdy nehodlal počkat na tečku.

„Do tmy,“ zdůraznil. „Musíte to stačit do tmy.“

* * *

V místnostech se drželo ticho, jako kdyby už se doslechlo, že starý páter zemřel. Domovy už tolikrát měnily pána, že se staly obyčejnými budovami. Nejprve Němci hnali Čechy, pak Češi Němce, a teď žal každý, kdo měl srp a kus rudého hadru. Snad aby bylo čím otřít z ostří špínu a nikdo se nepodivil, proč je červená. Farář se nechal dostrkat ke starobylému sekretáři z leštěného ořechu. Žena v šátku mu pomohla vyndat kroniky, najít mezi nimi tu správnou, kde se kýžená událost připomínala. Nicméně přímo z dané doby zápisy scházely.

„Komu patřila ta otevřená hrobka?“ dotázal se své průvodkyně.

„Jsou to čtyři dny, co ho do ní uložili,“ řekla. „Nejstarší osoba ve vesnici. Tak starej, že ho nikdo, nikdo, kdo tu žije, nepamatoval mladýho. Nebo mladšího.“

Úkosem na ni pohlédl. Mátlo ho, co se ve vsi drží pověr v době, kdy se i náboženství považuje za tmářství. Bál se, aby na něj nelíčili past. Co když jde jen o to? O léčku, číhání na záminku.

„Povídala jste, že jsou to ďáblovy stopy,“ nadhodil. „Co to znamená?“

Nalistovala mu v knize, co měl v klíně, poklepala prstem na správnou stránku.

Za třicetileté války, v obludných časech, kdy krajem táhla smrt, za ní zmar a za nimi bída, aby se na obzoru otočily a vrátily se zase zpátky, za jiné sněžné noci vsí Mezní Petrovice už produpalo cosi kopytnatého, co nedbalo dálek nebo výšek, co kašlalo na fyziku. Stopy, dokonalé a hluboké otisky s pravidelnými rozestupy, jako by si kdosi odpočítával kroky, se táhly po celé výměře obce, od jednoho konce ke druhému. Tehdy také celou noc chumelilo – hustá bílá opona, která se snesla před jeviště a ucukla až ráno, aby odhalila dvě věci. Za prvé otisky kopyt, levá – pravá, seno – sláma, husarským krokem po střechách a kolmých zdech. A za druhé, dvě prázdné postele na faře, v ložnici velebného pána a ve skromnější komůrce jeho matky, vážené porodní báby. Skoro každé dítě ve vsi, co se za padesát let její služby narodilo, jako první pocítilo dotek jejích rukou. Ona omyla z děťátek poporodní šlem, její syn pak děděný hřích.

Postele po zmiznuvší dvojici zůstaly zválené, rozházené, dveře na celé faře pozotvírané, oheň vyhaslý. Jako kdyby v jednu chvíli vyvanulo ven všechno, co bylo živé, zbyly jen zdi.

„Proč by bral ďábel kněze a jeho matku?“ divil se farář.

„Aby mu už nikdo nestál v cestě,“ odpověděla žena.

„Copak si ďábel nechodí pro nehodné osoby? Pro nejhorší hříšníky? Odkdy si odnáší velebníčky? To snad leda v posledním roce,“ ucedil jízlivě. Polekaně po něm sekla očima, zašmejdila jima ke dveřím a oknům, jestli na nich neraší uši.

„Že vás huba nebolí, otče, takový řeči,“ napomenula ho. Co mu vlastně vyčítala, uvažoval. Že zpochybnil ďáblův výběr nebo věrozvěsty kolektivních zítřků?

„Co ode mě vlastně čekáte?“ zeptal se.

„Hrobka je prázdná,“ řekla. „Ale v noci to může být jinak.“

* * *

Nahlédl do krypty. Uprostřed stál katafalk, na něm pěkná dubová rakev, víko položené k dolní hraně soklu. Nalevo a napravo výklenky, prázdné. Vyšel ven, mrtvoly už odnesli, zůstala po nich popleněná tkáň na zmrzlé pokrývce a krev, která na sněhu nebledla ani netmavla. Ctnostné ženy v loktuškách a kamenní andělé vyhlíželi v denním světle černí chorobným, nekrotickým způsobem. Od prázdných vypouklin očí jim kanuly stružky lišejníků nebo měděnky. Měl pocit, že ho pozorují, a pak si všiml dalších tmavých stínů, němých čumilů za hřbitovní zdí, co na něj skutečně zírali. Rozprchli se, když k nim vykročil, šustění sukní, dusání bytelných bot. Zůstal stát jen chlap v černém kabátě.

„Proč tu byli? Předseda výboru a ti ostatní?“ zeptal se farář černokabátníka.

Chlap chvíli mlčel a pak mávl rukou, jako že už je to stejně jedno. „Dědka uložil hrobař do krypty, jak si to přál. Pohřeb neměl, stejně by mu nikdo nepřišel. V noci se sem vypravilo pár děcek, v létě mají skládat maturu. Dva mládenci a děvče, chtěli se před ní vytahovat. Vloupali se dovnitř, na zámek jim stačilo kladivo a štípačky.“

Odmlčel se a zapálil si hubený smotek cigarety, nitky tabáku se řinuly ven z obou konců. Potahoval a ustavičně vyplivoval hnědé červíky, co mu padali na jazyk.

„To je tady běžné? Zneuctívat hroby?“

„Zkouška odvahy, to si mysleli. Kdo se k němu v noci opováží,“ pokračoval chlap. „Sundali víko, hecovali se, taky pili, měli kořalku. Předsedův synek pak vytáhl dědka z rakve, aby si zatancovali.“

Farář si představil, jak se v tom uzounkém prostoru smýkají bezvládné nohy, jak se mladík s funěním vytáčí okolo katafalku a ostatní kumpáni s jekem uskakují.

„Předsedův synek, aha,“ řekl.

„Tohle je malá vesnice,“ pokrčil chlap rameny. „Další kluk patřil k tajemníkovi, děvče k místopředsedovi.“

„Jistě. Proto se nebáli vloupat do hrobu. Měli přece zastání. A vyhovující původ.“

Chlap se na kněze jízlivě ušklíbl a vykládal dál.

„Povídám vám, co tady ti mrtví z dnešního rána dělali, že v tom byly namočený jejich děcka, tak poslouchejte. Pak si předsedův synek všiml, že má dědek na ruce hezkej prsten, asi cennej. Co já vím, nikdy ho nesundával, měl ho po matce, tak to komusi povídal, a přes ty velikánský klouby by ho ani sundat nedovedl.“

Farář viděl, kam to směřuje.

„Usekli mu prst?“

„Uštípli,“ poopravil ho chlap. „Předsedův synek nabízel prsten děvčeti, ale nechtěla ho, a tak si ho vzal domů i s tím prstem. A druhýho dne za soumraku to začalo.“

„Co?“

„Chodil po vsi. Pomalu se šoural, křižoval každou pěšinku. Do oken nahlížel. Hledal. Pak už chodil najisto, k barákům těch děcek. Jenom tam tak stál a civěl, jindy zaklepal těma velikejma kloubama, jedním po druhým, ale bez třetího, co mu usekli.“

Klep, klep, odmlka, klep.

Klep, klep, odmlka, klep.

Farář si odkašlal, aby tu představu přehlušil.

„Končil vždycky u předsedy, tam ťukal až do kuropění. Až kohouti ho odehnali.“

Osahal si hlavu, nemohl si pomoct. Určitě v té vánici havaroval a umírá.

„Nemůžu se v tom vyznat,“ řekl. „Ten pohřbený nebožtík tedy nebyl vůbec mrtev?“

„Jak se to vezme,“ zabručel chlap.

„Prosím?“

„Důležitý jsou ty odražený kulky.“

„Rozumím vám stále méně,“ upozornil farář.

Chlap vzdychl. „Předseda a ti další se sem včera v noci vypravili ozbrojení, aby tomu udělali konec. Přinesli pušky a revolver. Stříleli z nich, ale všecky kule se odrazily. Všecky kromě jediný, jedna se ztratila. Sám jsem je přepočítal.“

„Jaké odražené kulky? Od čeho, člověče?“

Černokabátník chytil faráře nad loktem a stiskl, už zase, očima se pověsil do těch jeho.

„Všech pět jich umřelo vlastními zbraněmi, vlastními vystřelenými kulkami, ale to si pamatujte, že sami na sebe nestříleli.“

„Chytá vás tu všechny fantas?“

Vrzla hřbitovní branka, oba je ten zvuk vyděsil a zvrtli se po směru hluku, aby mu čelili zpříma.

Stála tam malá holčička, sedmi- nebo osmileté děvčátko, hubené, drobné a skoro tak bledé jako vločky, stejně něžné. Světlé vlásky jí splývaly na kabátek z beránka, pozorně si je oba prohlížela. V ruce držela sušenou kytičku, ostře oranžové azalky a pár travin, co vypadaly jako ocásky z králíků. Bosé nohy nehybně setrvávaly na ledové zemi.

„Vždyť si uženeš zápal plic,“ zhrozil se farář a vyrazil k ní, aby ji zvedl. Hbitě se prosmýkla vrátky a utekla.

„Chudák děcko,“ pronesl chlap. „Matka jí umřela při porodu, otce zabili nacisti. Byl to partyzán a komunista, dobrý člověk. Stará se o ni babka s dědkem, dělají, co můžou, ale asi se jí to všecko v hlavě pomíchalo. Děcko bez matky, to se vždycky pozná. Malá divoženka.“

Černý kabát se protáhl kolem kněze a vykročil k domovu.

„Do tmy, nezapomeňte, velebníčku. Za tmy se vrátí.“

„Kdo?“ vykřikl farář, zpola zoufalý, zpola nazlobený.

„Fekst,“ odpověděl chlap.

* * *

Jediné slovo a znělo jako zaklínadlo. Jako zasyčení, když se vypaluje znamení do kůže. Farář matně tušil, že je tu jakási pověst, co se traduje na linii Československa a Německa, na trase, kudy za třicetileté války táhla švédská vojska. Zrodila se báchorka o nezranitelných jedincích, jejichž tuhá kůže odolá kulkám a která ani po smrti nezpráchniví. Zrodila se, aby měli lidé alespoň nějakou naději v časech, kdy se násilí stalo normou. Bílá hora vypudila učitele a kněží, pole místo semen oplodňovala krev a v lesích se ukrývali lapkové. Vlastně dávalo smysl, pokud se fekst vrátil zrovna teď, uvažoval farář. Vlastně to bylo… logické.

Pospíšil na faru, kde klíčkem na sametové stuze zkoušel, jaké tajemství by se jím dalo vyjevit. Nikam nepasoval. Kněz ohmatával dna šuplíků, nahlížel pod koberce a obrazy. Vyklízel knihy z polic, až konečně ve spodní skřínce sekretáře nahmatal uvolněnou desku a pod ní obrys čtverce a malinkatý otvor. Použil klíček na sametce. Z úkrytu vyňal útlý svazek, z něhož se drolil papírový prach.

Opatrně obracel zkřehlé stránky, luštil zdobnou polokurzivní latinu. Brzy pochopil, že studuje zápisky toho faráře, co z Mezních Petrovic zmizel i s matkou za třicetileté války, když se ďáblovy stopy rozběhly po sněhu poprvé. Autor si vedl pečlivou taxonomii fekstů, jako kdyby pod sklíčkem zkoumal buňku. Rodí se jenom o nedělích, zapsal, a poznají se podle dvou plodových obalů. Když se jeden z obalů ihned spálí a druhý svine do kuličky, která se zašije novorozenci pod kůži v podpaží, získá fekst své nadpřirozené schopnosti. Výbavu, která se příčí Bohu a přirozenému řádu věcí. Fekst je nezdolný, prakticky ho nelze zabít. Smrt je jenom zdání, stav, z něhož lze feksta vytrhnout, když mu někdo uzme část těla. Pak fekst nepřestane, dokud nedostane zpátky, co mu náleží. Doopravdy umřít může, jen když vědomě obětuje život za druhého, aby vykoupil, že se protivil Božímu pořádku.

Zmizelý kněz si pečlivě vypsal všechny případy, jichž se dopátral, například příběh o rychtářovi z obce Dobré. Jeho ves přepadli Švédové, sebrali všechen dobytek. On vojáky pronásledoval, křikem je vyděsil a skot odvedl zpět. Věděl, že se Švédové vrátí a pomstí, poslal tedy pryč sousedy, v celé vsi zůstal jenom on sám. V noci přišel důstojník a na rychtáře střílel. Rychtář pevně stál a kulky se od něj odrážely jako gumové míčky, skákaly do náručí důstojníkovi a rvaly mu hruď na cáry.

Za inventářem, co fekst dovede, následoval list se šesti jmény a daty narození. Ďáblovi pohůnci, nadepsal si autor novogotickou latinkou, a na posledním archu zaznamenal plamenné kázání o přímém spojení pekla s feksty. Nejsou ochránci lidu, jsou výsměchem do Boží tváře. Nesmrtelností vládne jenom nebeský otec a naděluje ji dobrým křesťanským duším. Fekst je zlo.

Farář odložil prastarý deník do prohlubně v sekretáři, zamkl a překryl dno deskou. Teď teprve si všiml, že se s novým sněhem snáší také tma. Hrdlem mu zakroužila úzkost a lekl se, když do pokoje bez klepání vpadli dva muži v černých kabátech a jeden v zelené bundě.

„Je čas, velebníčku. Půjdete.“

„Kam?“

Ptal se zbytečně. Kam jinam než na hřbitov? Nic mu nepovídali, jen ho před sebou postrkovali, jeden z nich už zase uchopil knězovu paži, jako by tu na ni každý měl větší nárok než on sám.

„Proč mu ten prst nevrátíte?“ domáhal se.

„Kdyby to bylo tak snadný, velebníčku,“ ucedil chlap. „Spálili ho, proto. Předsedův synek ho hodil do kamen. Nevěděl nic o fekstech. Mladí už nevědí, i staří zapomínají. A co by ne? Už tu dávno žádný neměl být.“

„A co mám tedy dělat já?“

„Poradit si,“ odvětil černokabátník stroze a více nehovořil. Od domků je pozorovaly kradmé siluety. Jak je farář míjel, stahovaly se do obydlí. Dveře se zabouchávaly, zámky cvakaly, okenice se zavíraly. Nahnali ho mezi hroby, černokabátník mu vtiskl do dlaně revolver.

„Třeba vám k něčemu bude,“ odtušil, ale uhnul očima. Copak včera v noci byly někomu zbraně k užitku?

„Uvidíme se ráno,“ křikl chlap na odchodu a zase uhnul očima.

Farář osaměl. Nikdo kromě něj neprodléval v ulicích, na polích nebo v lesích. Dřepěl opřený o hrobku docela sám, na dohled od domů, jimž se kouřilo z komínů, ale které pevně tiskly dřevěná víčka, aby se nemusely dívat.

Ve vzduchu kolem něj vířil sníh, nad špičkami smrků kropil krajinu stříbřitý měsíční reflektor. Stíny se barvily uhlovou černí. Noc pozvolna ukapávala.

Rozrážela ho zima, únava a strach. Stalo se toho moc, nejen za poslední den, taky za poslední roky, a nic z toho nedávalo smysl, nic z toho se nezdálo dobré. Povídačka o nezranitelných nemrtvých z toho ještě vycházela jako to nejmenší šílenství.

Zaklimbal, a tak si nedovedl hned uvědomit, co ho probralo. Něco ho vytrhlo ze spánku, pudy a podvědomí to věděly dřív. Z adrenalinu se mu rozskakovalo srdce. Vrzání. Branky? Sněhu?

Už ji viděl, bledou holčičku, vlevo u náhrobního kamene, položila tam oranžové azalky. Z leknutí mu nejprve zcepeněl jazyk, pak zvláčněl malátnou mdlobou z úlevy, ale když popatřil na ta holá, bledě modrá chodidla a útlé dětské tělo oděné jen v noční košili, strach se znovu utáhl.

„Chceš slyšet pohádku?“ zeptala se.

„Ano, to bych moc rád,“ zaskřípal okoralým hlasem.

* * *

A tak děvčátko vyprávělo:

Tehdy byla taky studená noc. Protržené nebe chrlilo, co ho tlačilo v žaludku, a na zemi se prostíralo plátno. Když se druhá hodina přikrádala k třetí, na tom plátně se rozvinul obraz. Po zemi a nad zemí, prostě kde si zamanula, dupala obrovitá postava, s mohutnými rameny, šíjí a stehny, černočerná tuš uvedená do pohybu, z jejíchž svalnatých lýtek kanuly do sněhu vzkazy, příběh tehdejší noci. Každý otisk kopyta vyprávěl. Jak syn s kolárkem a svěcením přesvědčil matku, starou porodní bábu, že druhý plodový obal je znamením ďábla. Přiměl ji, aby každé takové dítě ponechala v obalech a urychleně od rodičky odnesla jemu. Ať poví, co chce. Že má děcko dvě hlavy, že na něm roste srst, že vyšlo ven zalknuté. Jen ať spěchá a dá mu je. Sám s ním pak odchvátal do lesů nad vesnicí, kde se ve skalnatém podloží, poblíž březového hájku, otevírala průrva. Důsledek těžební činnosti, důsledek pohybu zemských sil, ale syn s kolárkem si umanul svoje. Pro něj to byl jícen, který klesal až dolů, do středu země, kde sídlí horké peklo. Vracel ďáblovi, oč se ho nikdo neprosil, tak to viděl a tím se mu zatvrdila hruď, když novorozence házel tam dolů. Šest takových dětí se narodilo o šesti nedělích, trvalo to patnáct let, šestkrát jejich těla polkl zemský chřtán. A pak ďábel přišel, když na něj tolik bušili. Přišel si pro vrahy nemluvňat.

* * *

Ozvalo se další zavrzání, farář se polekaně rozhlédl. Kolik hostů má na své hlídce ještě čekat? Nikoho neviděl, a tak se soustředil na holčičku.

„Kdo ti to povídal? Odkud to znáš?“ zeptal se jí.

„Dědoušek,“ prozradila mu a usmála se na pootevřenou hrobku. „Jeho maminka si porodní bábu nedala zavolat, přivedla ho na svět sama. Po vsi se povídalo, i když se o tom nemluvilo. Bála se o svoje děťátko a měla proč. Dědoušek se narodil ve dvou obalech.“

„O čem se nemluvilo?“ zamračil se.

„O tom, že kněz a jeho matka berou takové děti. Nechtěla, aby jí ho taky vzali.“

„Ale to bylo před třemi sty lety,“ oponoval jí a ona jenom kývla, jako kdyby mluvila o minulém týdnu.

„Dědoušek to viděl na vlastní oči. Sám viděl ďábla, jak skákal a čenichal.“

Faráře rozřezávala zima. Pomalu mrkal, pomalu myslel.

„A proč se ďábel vrátil?“ podivil se.

„On se ale nevrátil,“ usmálo se bledé děvčátko. „Srnečka si přišla pro dědouška. Aby ho doprovodila. Už mohl jít.“

Vybavil si, jak ležela těla a zbraně, a vytanul před ním němý film, zrnitý a syrový. Trestná výprava máchá rukama, pálí na dědouška, který po nocích opouští hrobku, aby hledal svůj prst. Kulky se odrážejí, smrtící bumerangy, které vzápětí zabíjejí své původce. Na scéně se současně se střelci objevuje děvčátko, hrne se chránit dědouška, volá na něj, varuje ho.

„Byl to váš velebníček? To on po tobě střelil?“ zkusil.

„Ano. On neměl zbraň, ale když mne uviděl a uslyšel, sebral jednu ze země. Křičel, že sloužím ďáblovi. Střelil dvakrát, rychle za sebou. Pif pif.“

Osmimilimetrový filmový pás běžel dál. Dědoušek se vrhá před děvčátko, sám jako vystřelená kule. Projektil pronikne osvobozenou kůží a rozpoltí dědouškovo srdce.

Fekst už ve vsi neobchází. Fekst už ve vsi není.

„Kde je dědoušek?“ zajímalo faráře.

„Nevím, kam bílá srnečka doprovází. Ale byly to včera její kopýtka. Když přijde srnečka, nechodí ďábel.“

Napřáhla hubenou ruku k vrškům smrků, nad nimiž se jako baňatá ozdoba vánočního stromku houpal měsíc. „Tam jsem je viděla naposledy. Mávala jsem jim.“

Pohlédl nad lem lesa, pohlédl na děvčátko. Vyhrnul se jí rukáv košile.

V podpaží se vyrýsovala malá boulička. Farář na chvilku zavřel oči. No ovšem, jinak by přece místní páter nebyl mrtvý. Od někoho se na něj musela kulka odrazit. Od někoho, na koho pálil, když už dědoušek nestál v cestě. A taky se konečně dovtípil, proč na feksta předseda s kumpány stříleli, i když věděli, co je zač, a proč s sebou brali kněze. Posvětil jim kulky, to bylo ono.

Mysleli si, že takhle na feksta vyzrají. Farář nevěděl jistě, zda dědoušek znal dívčino tajemství, ale domníval se, že na tom nezáleží: nastavil za ni hruď z lásky, bez kalkulu.

„Běž, běž domů, dítě,“ ponoukl ji a myslel na to druhé vrznutí branky. Na uši, které nutně patří k ruce, co pohnula zarezlým pantem, a na ústa, co brzy spustí tichou poštu, pokud už s tím nezačala. Myslel na to, že ta průrva do středu země nejspíš nad vsí pořád zeje a že nebude jediný, kdo si na ni vzpomene. „Pověz babičce a dědovi, aby sbalili to nejnutnější, a jděte. Jděte někam daleko, kde vás neznají.“

Trnkové oči ho sledovaly. Pak sebou ta polární lištička kmitla a bosé nožky utíkaly.

Farář se usadil zpátky k hrobce, opřel si záda. Od horských hřbetů v dálce vzlínal nachový proužek rozbřesku. Už brzy přijdou, černé kabáty a černá svědomí.

Zkontroloval náboje ve zbrani, odjistil ji.

Už brzy přijdou a on na ně počká, i kdyby jen proto, aby jí koupil trošku času. Víc si nesliboval, od něj se žádné kulky neodrazí, ale to nevadí.

Alespoň uvidí, koho pro něj pošlou.

Čí kopyta se otisknou do bílého sněhu.

Kdo cizího faráře doprovodí a kam.

Petra Klabouchová (1980)

Spisovatelka, novinářka a hudební manažerka rockových kapel, studovala mediální vztahy a žurnalistiku na Masarykově univerzitě v Brně. Knižně debutovala humoristickým románem Poslední kubánské pomeranče (2006) a dále vydala knihy pro děti Upíří storky – Prokletí upírů (2008) a Nebezpečná výprava (2014). V roce 2019 publikovala historický román Podvod zlatého faraona a rok nato psychologický thriller Anglická zahrada. Mnohých ocenění a uznání se dočkal detektivní román Prameny Vltavy (2021) a příznivé čtenářské reakce sklidila i detektivka tematizující zločiny padesátých let dvacátého století U severní zdi (2023). V témže roce autorce vyšly ještě historky z rockového podsvětí Na plný koule a v roce 2024 následoval hororový příběh z magické Šumavy Ignis fatuus, nominovaný na Cenu Magnesia Litera v kategorii fantastika. V roce 2025 vydala humoristickou detektivku Muž z Brna a román Duch Pankráce.

Země zemi, voda vodě, oheň ohni

Jsou místa, která si pamatují.

Místa, kterým kdysi dávno velká bolest sebrala klid. Navždy.

V nočním tichu dál němě šeptají svůj příběh.

A jsou lidé, kteří ta slova slyší. Nechtějí. Neví o tom. Ale slyší.

A ten hlas je vede.

* * *

Tenhle příběh měl být původně úplně o něčem jiném. Jenže přesně ve chvíli, kdy jsem si sedla ke klávesnici s tím, že termín odevzdání téhle povídky už opravdu hoří, rozsvítila se do tmy vedle na stolku obrazovka mobilu. Přišla zpráva.

„… měli pravdu…“

Dvě slova zářící pod jménem odesílatele. Noha. Unaveně nasaju vzduch a hlasitě vydechnu do ticha večerního obýváku. Ach jo, Noha. Teda civilním jménem Míša Nohejlová, ale nikdo jí jinak než Noha neřekne. Ještě tak snad Pazoura, když má někdo potřebu ji urazit. Kamarádka ze střední. A taky pořádný pošuk. Blázen do všeho tajemného, podivného, všech těch historicko-paranormálních konspirací, které před námi zkorumpovaní vůdci světa po staletí tají.

„Co blbneš?“ naťukám rychle odpověď. „Ještě nejste zpátky?“

Tuhle její cestu na Šumavu jsem úplně vypustila z hlavy. Noha tam někde u Lipna vloni zdědila starý barák po babičce. Znáte to, ne? Zadní Nikdov nad Nicovem. Omítka v barvě pražského sněhového marastu, místo tašek na střeše špičková pěstírna mechu, septik, dvě studené místnosti, jedna manželská postel, na které zesnul nejdřív nebožtík děda, pak i nebožka babička a teď byste tam měli odpočívat v pokoji vy. V nohách postele staré dřevěné skříně, co váží víc než ruskej tank. A nádavkem k tomu všemu vlhkost taková, že peřiny skoro čvachtají.

Zesnulá babička ostatně nebyla nikterak pohádková. S rodinou se už léta nestýkala, Noha ji vlastně ani neznala. Prý se léčila na hlavu. Teda měla se léčit, ale nějak to nedopadlo. Prostě tam chudák stará uprostřed ničeho nakonec zešílela. Úplně. Slyšela hlasy, viděla mrtvé, zkrátka ukázkový případ těžké schizofrenie.

Navíc Noze jeden z domorodců navykládal jakousi historku o tom, že ten dům je prý nějaký divný. Jo, divný bude určitě. Ten chlápek, ne ten dům. Odhaduju ho na souseda, co si chce zalevno pořídit vedlejší stavení, a tak se snaží mladé holce z Prahy vymluvit díru do hlavy. A vlastně to není až tak úplně špatný nápad, být Nohou, vezmu peníze dřív, než si to ten agrotýpek stihne rozmyslet, a nechám mu to tam všechno klidně i s těma nacucanýma peřinama.

Jenže Noha ne. Zatracená Pazoura! Chtěla, abych to tam s ní jela prozkoumat já. Už ani nevím, na co jsem se vymluvila. Jen jsem jí aspoň progooglila lokalitu, prošla historii stavby v digitálních archivech a vytiskla na cestu pár papírů, aby tam měla po nocích co číst. Noha přibalila do Jarušky – takhle říká své postarší Toyotě Yaris – Romana, bratrance z druhého kolene, co se od ní nakonec nechal ukecat, a v pátek vyrazili. Na víkend. A na lov duchů.

Jenže teď už je neděle večer a Noha tam evidentně pořád ještě trčí. Asi ji zase zradila Jaruška, jako obvykle. Už by tu ojetinku mohla vyměnit za něco, co trošku víc splňuje smysl slova automobil. Tedy, že se vozidlo hýbe, a to samo, i bez odtahovky.

Mobil se znovu rozzáří. Čekám zprávu s vysvětlením, ale přijde jen fotka. Rozkliknu ji. Je hrozně tmavá, sotva na ní jdou rozeznat obrysy nějaké dřevěné kůlny či kýho víra. Kam to zas ta holka šílená po tmě leze? Čekám, až se na obrazovce objeví tři poskakující tečky, symbol právě psané odpovědi. Jenže nic.

No jasně. Klasická Noha a ty její pokusy o duchařský humor. Znuděně položím mobil a vrátím se ke své práci. Jen občas mi oči nechtěně zaletí k ztmavlé obrazovce. Nepříjemný pocit. Někdy se tomu říká zlé tušení. Stáhnu levý koutek do kyselého úsměvu, však ona se ozve. Určitě. Nikdy to nevydrží déle než pár minut.

To bylo před pěti dny. Nekonečnými pěti dny. Před tím, než mi nakonec u dveří zazvonili dva maníci v policejní uniformě s fotkou drobné, usměvavé blondýnky v ruce.

„Dobrý večer, omlouváme se za vyrušení. Vy znáte slečnu Nohejlovou?“

Znám? Znám. A taky znám, v jakých případech mají policajti tenhle přihlouple soucitný výraz v obličeji.

„… měli pravdu…“

* * *

Páteční večer

„Bože,“ vydechl zničeně Roman, když za sebou s hlasitým bouchnutím zavřel dveře Jarušky zaparkované před setmělým stavením. Podíval se na auto, pak na dům, nevěřícně zakroutil hlavou a ušklíbl se na sestřenici.

„Hele, Noho, ty máš v těch hororech fakt zálibu, co?“

Dívčí tvář orámovaná pramínky světlých vlasů, rozcuchaných dlouhou cestou, se k němu nechápavě zvedla od nepoddajného zámku ve dveřích jejího autíčka.

„Jak to myslíš?“

„Ale nijak,“ mávnul rukou on. „Jen že to auto asi nemá moc velkej smysl zamykat, víš?“

„Jakože tady se nekrade?“

„Tůricti?“

„My hledáme Nohejlovic chalupu.“

Páteční noc