SÉRIE PROKLETÍ SPŘÍZNĚNÝCH

JISKRA VĚČNÉHO plamene

ZÁŘE VĚČNÉHO plamene

ŽÁR VĚČNÉHO plamene

INFERNO VĚČNÉHO plamene

THE KINDRED’S CURSE SAGA

Heat of the Everflame

Copyright © Penn Cole, 2022

Translation © Olga Raclavská, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-726-7

ISBN mobi: 978-80-7689-727-4

Říše Emarionu

LUMNOS, ŘÍŠE SVĚTLA A STÍNU

Tam, kde světlo plane jasně, stíny krutě tnou,

modré oči sledují tě dnem i noční tmou.

FORTOS, ŘÍŠE SÍLY A UDATNOSTI

Zraky všech i ostří meče mají rudou líc,

zocelí tě, sjednotí, či pošlou smrti vstříc.

FAUNOS, ŘÍŠE ŠELEM A BESTIÍ

Zvláštní tvorové se plíží tam, kde zlá je zem,

divoké ty žluté oči vládnou tady všem.

ARBOROS, ŘÍŠE KOŘENŮ A TRNŮ

Mechů zrak, ten pohled zlý, je tvrdý jako led,

nejkrásnějším květinám též kane z trnů jed.

IGNIOS, ŘÍŠE PÍSKU A PLAMENE

V duši žár, kde jasný plamen prozařuje noc;

právě tam prach pouště skrývá jejich žhnoucí moc.

UMBROS, ŘÍŠE MYSLI A TAJEMSTVÍ

Oči a též srdce jejich černočerné jsou,

políbí tě, pohladí a uzmou mysl tvou.

MEROS, ŘÍŠE MOŘE A OBLOHY

Pohled jako kruté moře budí v srdcích strach,

v hloubi vod vzdor nářkům pohřbí tvého těla prach.

SOFOS, ŘÍŠE MYŠLENKY A JISKRY

V moudrosti jak jiskra jasné skrývá se též lest,

pohled těch růžových očí smrtí tvojí jest.

MONTIOS, ŘÍŠE KAMENE A LEDU

Jejich tvrdý pohled je jak fialkový sen,

sežehne tě krutým mrazem v tvůj poslední den.

Pro všechny, kteří se ocitli v plamenech.

Pamatujte, že v největším žáru

se rodí ty nejsilnější meče.

První část

První kapitola

Do prdele.

Já se topím.

Vědomí se mi vrátilo tak náhle, jako když příboj narazí do skalisek. Ten mocný proud mě vytáhl z temných hlubin mé omráčené mysli, jen aby mě hned nato bez varování strhl v zuřivém víru zpátky ke dnu.

Oční víčka jako by mi tížily kotvy. Pokusila jsem se je otevřít, ale ty skvrnky světla, jež pronikly dovnitř, byly příliš rozmazané a beztvaré, než abych se jich mohla chytit.

Na jednu dlouhou, matoucí chvíli jsem si s bdělostí jen pohrávala, plna nejistoty, jestli spím, nebo bdím. Pak mě ale narůstající oheň v hrudi strhl zpět do přítomnosti.

Já se topím, problesklo mi opět hlavou, tentokrát mnohem naléhavěji.

Vykřikla jsem ve snaze přivolat pomoc, ale slabý hlas mi v krku jen zabublal. Něco se mi surovou silou přitisklo na nos a ústa.

Navzdory zoufalé touze vtáhnout do plic vzduch se mi hrdlo sevřelo nutkáním tu tekutinu vypudit. Mé zmítající se končetiny zavalila ohromná tíha a znehybnila je.

„Přestaň se vzpírat a polkni.“

Ten rozkaz mě přiměl ztuhnout. Ovanul mě chladný vzduch, z nějž mi vstaly chloupky po celém těle, a já jsem si postupně uvědomila, že mám kůži převážně suchou. Rozhodně mě neobklopovala voda.

Oči se mi třepotavě otevřely a můj dosud zamlžený zrak zaostřil na neznámou tvář. Byla to žena s tmavě hnědou pletí, oříškovýma očima a řadami tenkých copánků, smotaných na temeni do uzlu.

„Spolkni to a necháme tě nadechnout.“ Ačkoliv hovořila klidně, výraz měla tvrdý a neústupný jako kámen.

Chabě jsem se pokusila vzdorovat, ale ten žár v hrudi mě okrádal o všechny myšlenky a nevzrušený pohled ženy přede mnou naznačoval, že by neměla problém nechat mě naschvál utonout.

Přiměla jsem se polknout a ruka, která mi doteď držela nos, zmizela. Do plic mi vtrhl poryv vzduchu, jenž zažehnal ohnivé sevření paniky.

„Dobře,“ řekla ta žena a kývla.

Pomalu mi z úst sundala ruku, čímž mi umožnila nadechnout se skrz zaťaté zuby o něco víc, poté ale rychle střelila pohledem k někomu za mnou a pod krkem mě pevně chytila čísi paže, jež mě znehybnila.

Žena mi zvedla hrnek opět ke rtům. „Znovu,“ nařídila.

Tekutina mi vyšplíchla na obličej a zaplavila mi nosní dírky. Hrůza z utonutí mě sevřela ve svých spárech s novou silou.

„Budeš v pořádku,“ pronesla klidně. „Napij se.“

Jiná možnost mi nezbývala, a tak jsem neochotně spolkla další lok a pak ještě jeden.

Má mysl se nad tou chutí, která mi plnila ústa, náhle zarazila. Připadala mi zvláštně povědomá – byla ostrá, téměř kovová, ale s náznakem citrusů přebitých výraznými tóny kouře a popela.

Hrůza mi pronikla až do morku kostí. Tuhle chuť jsem znala. Hrnek tohoto nápoje mě provázel každičký den po téměř deset let mého života.

Plamenička.

„Kolik bychom do nich toho roztoku měli dostat?“ zavolala ta žena na kohosi přes rameno.

„Dávám tři lžičky na hrnek,“ odvětil nějaký hlas. „Auralie v těch svejch poznámkách píše, že by se měla dávat jenom jedna, ale napadlo mě dát téhle holce radši silnější dávku, když má Korunu.“

Jméno mé matky mnou projelo jako nůž a prudce mě vrátilo zpět k mé poslední vzpomínce před tím, než všechno kolem mě zčernalo.

Stála jsem na schodech chrámu Spřízněných, obklopená zbylými Korunami devíti říší Emarionu. Poté, co se mi podařilo přežít Výzvu a vysloužit si tak svůj status královny, mě čekala korunovace, která se však ošklivě zvrtla. Pár kapek mojí krve přivolalo blesk, jenž rozštípl srdce bohů a rozechvěl celý posvátný ostrov Coeurîle.

Ty nejsi královna Lumnosu, obvinila mě sofoská Koruna. Ty jsi podvodnice.

Dřív, než jsem se stihla začít bránit, z houští vystřelila moje matka – ta samá žena, jejíž zmizení odemklo truhlici tajemství, která mi navždycky změnila život – a křičela na mě, ať utíkám.

Hned nato všechno vybuchlo a svět pohltila temnota.

„Kde je?“ procedila jsem skrz zuby, neboť mi stále tiskli čelist. „Kde je Auralie?“

Aniž by ze mě ta žena spustila pohled, vytáhla z pouzdra u pasu dýku a volně mi s ní zakývala před obličejem. Čepel měla černou barvu a třpytila se v záři slunce, jež na nás skrz větvoví stromů vrhalo flíčky světla.

Vykulila jsem oči.

Divinit. Vzhledem k tomu, že mě vychovali smrtelní, se toho ke mně o tomto vzácném materiálu doneslo pramálo. Je dost možné, že poprvé jsem ho spatřila právě až v den, kdy mě korunovace zavedla ke chrámu Spřízněných, postavenému právě z toho lesklého černého kamene.

Ale jedna věc, kterou jsem věděla s jistotou, byl fakt, že divinit je pro všechny Dědice velice toxický. Ke smrti jim stačilo pouze se o něj škrábnout.

„Pokud víš, co tohle je,“ pravila ta žena, „pak taky víš, co ti s tím dokážu udělat, pokud začneš mít nějaké divoké představy o útěku.“

Stisk paže pod mým krkem povolil, abych mohla slabě kývnout. Chvíli si mě ještě prohlížela. Její strohý výraz nasvědčoval tomu, že svou výhrůžku myslí naprosto vážně.

„Pusťte ji,“ řekla nakonec.

Tlak, jenž mi dosud znehybňoval končetiny, polevil a pak zmizel docela. Když jsem se zvedla do sedu, prstenec statných mužů spěšně vycouval z mého dosahu. Žena zůstala vedle mě, ale také udělala dlouhý krok vzad a černou čepelí mi stále mířila na hruď.

Rozhlédla jsem se. Obklopoval mě les, ale žádné povědomé duby nebo borovice, které rostly v Lumnosu, se v okolí nevyskytovaly. Kmeny místních stromů byly široké jako kůň, porostlé provazci popínavé flóry a tyčily se k nebi na dobré půl míle. Podrost tvořily bujné zelené křoviny a pestré květiny ve všech barvách duhy.

Tohle vůbec nepřipomínalo vysoké traviny a divoký porost ostrova Coeurîle. Vypadalo to spíš na pevninskou část Emarionu, soudě podle bohaté vegetace možná jednu z jižně položených říší.

Stál kolem mě dav osob s tasenými zbraněmi. Ačkoliv pár dalších čepelí také tvořil divinit, většina jich byla vyrobena z typické tmavě šedé fortoské oceli, která, na rozdíl od smrtelných zbraní, pevnou kůží Dědiců – mou kůží – bez problému pronikne.

Ve tvářích se jim zračila celá škála emocí, od zvědavosti přes ostražitost po nepokrytou nenávist, ale všichni sdíleli společný znak: hnědé oči.

Oči smrtelných.

Žena čepel nepatrně sklonila. „Jmenuji se Cordellie. Jsem vůdkyní této skupiny.“

„Já jsem Diem Bellatorová,“ představila jsem se. „Ráda bych řekla, že mě těší, ale předpokládám, že se tu neřadím k vítaným hostům.“

Zavrtěla hlavou. „Nejsi tady vítaná a už vůbec nejsi hostem.“

Probudily se ve mně obranné instinkty. Zhodnotila jsem hrozbu, jež mě obklopovala, přesně jak mě to učil můj otec. Vzpomínka na něj mi zabodla do srdce hrot zármutku. Jeho nedávná vražda byla ještě stále příliš čerstvá, ale já jsem ty myšlenky rychle zapudila. Doba, která po té hrůzné události následovala, mi jasně ukázala, jak moc mě zoufalství dokáže pohltit, pokud ho v sobě nechám bujet. Takovou chybu jsem si podruhé dovolit nemohla.

Shromáždilo se kolem mě nejméně čtyřicet smrtelných, všichni ozbrojení. Podle slabého šumu hlasů jich opodál muselo být ještě víc a šepot přitáhl mou pozornost také k lučištníkům ukrytým vysoko na stromech.

Mně samotné jakékoliv zbraně scházely. Pokusila jsem se do dlaní svolat magii, ale marně. V hrudi už se mi usadilo prázdno a mé emoce nahradila známá otupělost – známky toho, že plamenička začala účinkovat.

Byla jsem tu v pasti. A znepokojivě zranitelná.

„Kde je Auralie?“ zeptala jsem se znovu.

Cordelliiny rysy se napjaly. „Není k dispozici.“ Těžko říct, jestli ten její nesouhlasný výraz patřil mně, nebo mojí matce.

„Nemám v úmyslu vám ublížit,“ pronesla jsem popravdě. „Nejsem jako ostatní Koruny. Kdybych si jenom mohla promluvit s Auralií, všechno by vám vysvětlila. Je to moje –“

„Tvoje matka. Víme. Proto ještě pořád žiješ.“

Přestože mi plamenička otupovala mysl, po zádech mi přejel mráz.

Následující slova jsem volila velice pečlivě. „Tak to se musíte dobře znát. Moje matka by vám to všechno ohledně plameničky neřekla, kdyby vám nevěřila.“

Cordellii se stáhlo obočí. „Kéž by byla tak otevřená i ohledně své dcery a jejího původu.“

Aha, takže je naštvaná na nás obě.

Můj úsměv působil hořce. „Pokud vás to uklidní, neřekla o svém tajemství ani mně.“

Davem se začal šířit překvapený šepot.

Cordellie se zamračila. „Ty jsi nevěděla, že jsi Dědička?“

„Ne dokud se mi nad hlavou neobjevila Koruna.“ Doufala jsem, že z mého povzdechu aspoň trochu poznají, jak moc je moje frustrace upřímná. „Sama o tom všem ještě hodně nevím. Včetně toho, jak jsem se ocitla tady mezi vámi.“

Chvíli si mě prohlížela, ale poté pokynula dvěma velkým mužům, kteří ke mně přistoupili s párem okovů spojených tlustým, těžkým řetězem. Když se blížili, oba nafoukli hruď, ale ani tenhle okatý pokus o zastrašení nedokázal skrýt jejich nervozitou vytřeštěné oči a roztřesené ruce.

„Vstát,“ nařídila mi Cordellie. „Předpažit a zápěstí k sobě.“

Jen tak se podvolit a vzdát se mi bylo silně proti srsti, ale jiné možnosti se nenabízely. Proto jsem vstala a sepjala ruce před sebou jako v modlitbě. Zatímco mi jeden z mužů zajišťoval okovy kolem zápěstí, druhý si ode mě vysloužil sladký úsměv.

„Požehnán buď Věčný plamen, bratře,“ řekla jsem a zatřepotala řasami v posměšném projevu zbožnosti.

Oba ztuhli a pár vteřin na mě jen hleděli. Poté se otočili na Cordellii. Ta jim pokynula, ať pokračují, ale jejich reakce mluvila sama za sebe.

Tohle nebyli jen tak ledajací smrtelní.

„Takhle se Strážci Věčného plamene chovají ke své sestře?“ zeptala jsem se a zachřestila při tom kovovými řetězy.

„Ty ke Strážcům nepatříš,“ zavrčel jeden z mužů.

Mlaskla jsem. „Špatná odpověď, bratře. Domnívám se, že správně bys měl na tenhle pozdrav odvětit‚ půda emarionská budiž opět naše‘. Ale musím se přiznat, že od mého posledního setkání se Strážci už nějaký ten pátek uplynul.“

Zámek na mých zápěstích cvakl a muž do mě hrubě strčil, až jsem ztratila rovnováhu a ve vší eleganci přistála na listy pokryté zemi.

Cordellie na ty dva štěkla nějaký rozkaz. S pochechtáváním se vzdálili a ona ke mně natáhla ruku. Střelila jsem po ní nedůvěřivým pohledem, ale pomoc jsem nakonec přijala a nechala se vytáhnout zpátky na nohy. Z takové blízkosti jsem ji převyšovala skoro o hlavu. Vlastně to vypadalo, že budu vyšší než většina smrtelných postávajících na mýtině, ať už se jednalo o muže, nebo o ženy.

Během života mezi smrtelnými jsem si na tento prostý fakt zvykla. Jednoduše mi nezbylo než přijmout skutečnost, že mám nezvykle vytáhlou postavu. Překvapivý osud mě však později zatáhl do světa nepřirozeně vysokých, svalnatých Dědiců a já se náhle z nejvyšší osoby v místnosti proměnila v tu nejdrobnější – a k tomu vzala za své i má anonymita, neboť se ze mě přes noc stala nejmocnější osoba v celé říši.

Jednalo se o zjevný symbol toho, jak moc se můj život změnil. Stála jsem jednou nohou v každém ze dvou světů, které se navzájem sice podobaly, ale já jsem nikdy do žádného z nich tak docela nezapadala. Byla jsem člověkem v černobílé realitě, jenž se snaží najít svoje místo v odstínech šedi.

„Vidím, že naše společenství už znáš,“ konstatovala Cordellie prostě.

Její sebekontrola na mě dělala dojem. Zjištění, že má královna Dědiců tak důvěrné informace o zakázané síti rebelů, by mělo vzbudit značný poplach. V Cordelliině tváři se však nezračilo nic než vyrovnaná apatie.

„Předtím, než se ze mě stala královna, se mi naskytla možnost spolupráce s lumnoskou buňkou,“ vysvětlila jsem.

Cordellie střelila pohledem po někom za mými zády a přimhouřila oči. „Pak to vypadá, že tvoje matka nebyla jediná, kdo před námi zamlčel klíčové informace.“

Chtěla jsem její pohled následovat, ale varovný pohyb lučištníků mě přimrazil na místě.

„A co po tom, co ses stala královnou?“ naléhala. „Spolupracovala jsi s nimi dál?“

Ramena mi strnula. Cordelliině bystrému pohledu to neuniklo.

„Naše vztahy začaly být poněkud… napjaté,“ odvětila jsem vyhýbavě. „Ale když vám říkám, že nemám v úmyslu vám ublížit, myslím to vážně. Strážci ve mně nemají nepřítele.“

„Ale nemají v tobě ani přítele,“ rozlehl se za mnou hluboký hlas.

Obešel mě muž s bledou tváří zarostlou tmavým vousem a stoupl si přede mě. Okamžitě jsem v něm poznala vůdce lumnoské buňky a zároveň muže, jenž mě mezi Strážce zasvětil.

A také muže, který mě označil za zrádce poté, co jsem odmítla uposlechnout jeho rozkazy.

„Vanci.“ To jméno ze mě vyšlo jako zavrčení. „Pamatuju si, že jsem se přátelsky zachovala, když jste díky mně získali přístup ke královské lodi.“

„A udělala jsi to z loajality?“ vypálil. „Nebo jenom jako žena, která se zoufale snaží získat si zpátky svého snoubence poté, co ho zradila a nechala zavřít do žaláře?“

Při zmínce o Henrim se mi sevřel žaludek. Před Vancem bych to nikdy nepřiznala, ale měl pravdu. Vážně jsem se Strážcům uvolila pomoct pouze v poslední zoufalé snaze opravit nalomenou důvěru mezi mnou a mou první láskou.

Vzhledem k tomu, čeho byli rebelové schopní, se jednalo o neskutečně nezodpovědný krok. Jenže otcova smrt mě naprosto zlomila a vzbudila ve mně nesmírný hněv na všechny Dědice, protože měli jeho vraždu na svědomí. Proto jsem v tu dobu sama sebe naivně přesvědčila, že dokážu pomoct Henrimu a zároveň Strážcům zabránit v tom, aby zašli příliš daleko.

Měla jsem vědět, že Strážci vždycky zajdou příliš daleko.

Cordellie mezi námi dvěma těkala pohledem. „Neřekl jsi mi, že nám pomáhala s plánováním útoku na ostrov, Vanci. A rozhodně jsi nezmínil, že se podílela na činnosti tvojí buňky.“

„Útoku?“ zopakovala jsem. „Jakého útoku?“

Vance nedbale pokrčil rameny. „Nějak se mi to vytratilo z paměti, když u nás působila tak krátce. A říkám přece, že byla užitečná, i když se jí nedá věřit.“

„Mně že se nedá věřit?“ Přistoupila jsem k němu o pár kroků blíž. Cordellie namířila nůž zpátky mým směrem, aby mě zadržela. „Vaše tajemství jsem přece neprozradila, nebo snad ano? A tehdy během plesu jsem vám zachránila život. A k tomu pak taky tehdy, když nás v tom průplavu spatřily stráže.“

„A já ti tu laskavost oplatil,“ kontroval stroze. „Díky mně jsi z toho útoku vyvázla živá. Ber to jako plnou splátku dluhu, který jsem měl u tvojí matky.“

„Jakého dluhu?“ Přikráčela jsem těsně k Vancovi, přestože mi Cordellie stále hrozila dýkou z divinitu, jímž se téměř dotýkala mé kůže. „Kde je? A co se stalo na ostrově?“

„Drž se zpátky,“ varovala mě Cordellie a vstoupila mezi nás.

Má pozornost se teď přesunula na ni a hněv dodal mému hlasu na síle. „Pokusili jste se mě utopit, pak jste mě zdrogovali, odmítáte mi cokoliv vysvětlit a teď mě ještě držíte v okovech.“ Zvedla jsem zaťaté pěsti, až řetězy hlasitě zařinčely. „Zpátky se budu držet, až mi někdo z vás začne odpovídat.“

Jeden z lučištníků vypustil šíp, který mi prosvištěl kolem ucha a jen taktak minul hlavu. Pár pramenů mých sněhově bílých vlasů se sneslo k zemi.

Já jsem však Cordellii dál propalovala pohledem v paličatém odhodlání dostát otcovým lekcím, jež mi právě teď šeptal do ucha.

Nikdy neustupuj po varovném výstřelu, jinak je naučíš střílet častěji, kladl mi na srdce. Nepouštěj se do souboje, který nemáš v úmyslu dotáhnout do konce.

Udržovala jsem s Cordellií oční kontakt a naklonila se k ní, dokud se špička jejího nože nedotýkala mého hrdla. Výzva pro ni a nebezpečný risk pro mě.

„Znáš mou matku, takže musíš znát i mého otce,“ pronesla jsem tiše, nebezpečně. „A pokud o něm něco víš, jistě je ti jasné, že k tomu, abych se ubránila, nepotřebuju magii ani zbraně.“

„Vidíš?“ zavrčel Vance. „Už nám vyhrožuje. Říkal jsem ti, že se jí nedá věřit.“

Můj pohled teď sklouzl k němu a vpaloval se mu do očí tak dlouho, dokud nezafuněl a neodvrátil zrak.

„Drž se zpátky,“ pronesla Cordellie vyrovnaně. „Spolupracuj a já ti odpovědi dám.“

Vance znovu začal protestovat, tentokrát však přistoupil blíž ke Cordellii a pošeptal jí něco příliš tiše na to, abych jeho slova dokázala rozluštit. Viděla jsem, jak jí tváří probleskla jiskra podráždění, ale ona ji hned znovu skryla. Nevypadala na ženu, která by svou frustraci dávala jen tak najevo – skutečnost, že ji Vance dokázal natolik vytočit, mi napověděla, že ve vztahu těchto dvou vůdců se nacházejí trhliny.

Trhliny, jež musím ještě rozšířit.

Spustila jsem ruce a s bradou pokorně sklopenou pomalu ustoupila. „Odpusťte mi ten výbuch,“ řekla jsem Cordellii. „Když dojde na něj, mívám značný problém s důvěrou. I já jsem zjistila, že má Vance ve zvyku zamlčovat klíčové informace. Alespoň před ženami.“ Věnovala jsem jí významný, vědoucný pohled. „Plně informovaní byli pouze jeho mužští kolegové.“

Vance si odfrkl. „Spolupracoval jsem s tvou matkou roky. Ona se mnou problém nikdy neměla.“

„Opravdu?“ Naklonila jsem hlavu ke straně a zamračila se. „To je zvláštní. Často jsme se spolu bavily, komu v Lumnosu důvěřuje natolik, aby mu svěřila citlivé informace, a tebe ani jednou nezmínila.“

Zabodl prst do vzduchu v mém směru. „Ty se nás jenom snažíš –“

„To by stačilo, bratře Vanci,“ usadila ho Cordellie. „Já to zvládnu.“

Ztuhl a probodl zlostným pohledem pro změnu ji. „Chtěla jsi snad říct otče Vanci.“

„Nejsme v Lumnosu. Tady v Arborosu jsi pro mě bratr, stejně jako každý další muž.“

Arboros, říše kořenů a trnů.

Mělo mě to napadnout. V době mého působení u Strážců se ke mně doneslo, že buňky Lumnosu a Arborosu úzce spolupracují na nějaké misi. A Henri a Lana, moje bývalá kolegyně a léčitelka, odjeli coby Strážci do Arborosu několik dní před korunovační ceremonií.

Vance si založil paže na hrudi. „Jsem vůdce naší buňky stejně jako ty té vaší, matko Cordellie. Svůj post jsem si zasloužil.“

„Skutečně?“ uťala jsem ho. „Henri mi tvrdil, že sis ten titul jenom vypůjčil, dokud se nevrátí žena, která vás vede.“

Cordellie přikývla. „Má pravdu, Vanci. Ty jsi otcem Lumnosu jenom do doby, než se Auralie vrátí na svůj post vůdkyně Strážců.“

Vůdkyně Strážců.

Náhle se mi zamotala hlava.

„Co jsi to řekla?“ zaskřehotala jsem. „Auralie – moje matka… ona je…“

Cordellie pozvedla obočí. „O tomhle jsi taky nevěděla? Vede nás už dobrých deset let.“

Snesla se na mě salva vzpomínek na nejrůznější části mého života, tentokrát se mi však vyjevily v úplně jiném světle. Moje matka, Auralie Bellatorová, byla vůdkyní nemilosrdných, agresivních rebelů, kteří se chystali rozpoutat krvavou válku proti Dědicům. Proti mně.

Moje matka, která svého času Dědicům sloužila coby léčitelka v emarionské armádě.

Moje matka, která musela s nějakým Dědicem spát, protože jsem se jí narodila já.

Moje matka, která svému synovi Tellerovi zajistila studium na akademii pro Dědice a umožnila mu tak vyrůstat s lumnoskou elitou.

Všechny mé vzpomínky na ty drahocenné chvíle náhle působily zdeformovaně, jejich barvy a tvary se smíchaly, jako když necháte krásnou malbu venku, kde se na ní podepíší slunce a déšť. Jak mohla tohle všechno dělat jedna a ta samá žena? Věděl o jejím dvojím životě otec? Věděl o něm Teller?

A věděl o něm Luther? Pomáhal mi snad právě kvůli tomu?

Při pomyšlení na něj se mi bolestně sevřela hruď. Nejspíš si dělal starosti, kde jsem a jestli mi nehrozí nebezpečí, a taky se z mého zajetí nejspíš obviňoval. Bez malé milice stráží mě téměř nenechával odejít z paláce. Kdyby věděl, že mě právě rebelové drží v okovech ve svém táboře, nic by mu nezabránilo v tom, aby sem naběhl a zachránil mě.

Stejně jako by mi přispěchal na pomoc, kdyby si všiml, že na Coeurîle útočí povstalci.

Srdce mi bezmála vyskočilo až do krku. „Při tom útoku – zranil se někdo? Přišel někdo o život?“

Cordelliina tvář zjihla náznakem soucitu. „Tvoje matka přežila. Žádná zranění neutrpěla, ale –“

„Zemřel kdokoliv z Dědiců?“

Ta otázka ze mě doslova vyletěla. Naprosto marně jsem se snažila předstírat lhostejnost, ale neuniklo mi, jak lidé kolem semkli rty a přimhouřili oči v podezření, jež se po tvářích smrtelných začalo šířit jako lesní požár.

„Na ostrov se mnou přišel jeden muž. By-byl to matčin přítel. A taky můj.“ Představa, že bych o něj přišla, mě vyděsila, začala se mi jevit reálnou a zrychloval se mi z ní tep. „Je to dobrý člověk. Pomáhal smrtelným a –“

„Ty jsi jediná Dědička, kterou jsme měli pokyn ušetřit,“ uťala mě Cordellie příkře. Vřelost v jejím hlase ochladla. „Několik obětí padlo na obou stranách. Víc informací ti nabídnout nemůžu.“

Moje kolena působila jako dřevěné trámy prožrané červotočem, připravené zhroutit se při sebemenším vánku. Pokud Luther zemřel, zatímco se mě pokoušel chránit – a navíc při útoku, na němž jsem se s vysokou pravděpodobností podílela i já sama…

Jestli k tomu skutečně došlo, nikdy si to neodpustím. A nikdy neodpustím svojí matce.

„Prosím,“ hlesla jsem a můj hněv ustoupil zoufalství. „Řekněte mi, co se stalo. Co tam moje matka dělala? Proč mě tady držíte?“

Cordellie si povzdychla. „Jakmile vyšlo najevo, že král Lumnosu brzy zemře, tvoje matka věděla, že se Koruny všech říší musí setkat, aby korunovaly jeho nástupce. Navrhla, abychom během rituálu zaútočili na ostrov a obsadili ho. Jeden její společník ji na Coeurîle dokázal o posledním Dni zrození nepozorovaně dostat, takže tam mohla rozmístit výbušniny a odpálit je, až přijdou Koruny.“ Odmlčela se. „Podle mě ale opravdu nečekala, že budou korunovat její dceru.“

„A taky nás nenapadlo, že budeme moct zaútočit až za osm měsíců,“ zamumlal Vance.

Jednotlivé detaily, které mi během posledního roku nedávaly smysl, začínaly zapadat na své místo.

Tím společníkem, jenž ji dopravil na ostrov, musel být Luther. Na Coeurîle směly vstoupit pouze Koruny, a dokonce i ty tak mohly učinit pouze při zvláštních příležitostech, ale třeba tam Luthera pustili místo nemocného krále.

Není divu, že Luther o jejím přežití ani trochu nepochyboval. Vzhledem k matčiným dovednostem by si na opuštěném ostrově jistě dokázala obstarat potravu i vodu, a dokud by se zvládla vyhýbat pozornosti vojenských lodí, jež v okolních vodách hlídkovaly, nikdo by ji tam ani nerušil.

Proto mi slíbil, že mi ji do konce roku přivede. Věděl, že matka během mé korunovační ceremonie nebude daleko.

V mém srdci svádělo lítý souboj množství protichůdných emocí. Byla jsem naštvaná na Luthera, protože mi o tom neřekl, ale zároveň mě svírala nepředstavitelná hrůza, že se mu něco mohlo stát. Pohrdala jsem svou matkou, že to celé těmi svými tajnostmi uvedla do pohybu, ale zároveň mě poháněla zoufalá touha znovu ji vidět a ujistit se, že je v pořádku.

„Auralie nás požádala, abychom následující Korunu Lumnosu ušetřili jenom tehdy, pokud se bude jednat o muže s tmavými vlasy a jizvou,“ pokračovala Cordellie. „Máš štěstí, že se k tobě Vance dostal včas. Poté, co jsi při tom výbuchu ztratila vědomí, tě odtáhl do bezpečí a dostal tě pryč z ostrova, dokud měli Dědicové plné ruce práce.“

Vance mě probodl pohledem a obočí mu vystřelilo vzhůru, jako by očekával, že mu snad padnu k nohám a zahrnu ho svým nehynoucím vděkem, ale já jsem nedokázala odtrhnout zrak od Cordellie. „Ten muž s jizvou… viděli jste ho tam někde? Přežil to?“

„To nedokážu říct a teď už to nemáme jak zjistit. Těla Dědiců jsme spálili, aby se pomocí svých schopností nemohli vyléčit.“

Zavrávorala jsem a do krku mi stouply žaludeční šťávy. Bylo to úplně jako tehdy při tom požáru ve zbrojnici. Dědicové na stráži, mrtví a spálení v důsledku útoku, jejž jsem neúmyslně způsobila. Jejich krev na mých rukou, jejich mrtvoly u mých nohou.

Až na to, že tentokrát mezi oběťmi dost možná nenajdu jen cizí lidi.

„Kde je moje matka? Musím ji vidět.“

„Řekla jsem ti, že tady není.“

„Odveďte mě za ní.“

„To nemůžu.“

„Proč ne? Je pořád na ostrově? Tak mě prostě pusťte, najdu si způsob, jak se za ní dostat.“ Když jsem začala zuřivě tahat za okovy na svých zápěstích, muži se ke mně nervózně přiblížili a pozvedli zbraně. Jeden z nich se ocitl až příliš blízko, a tak jsem po něm švihla řetězy a zahnala tím muže opět zpátky.

Cordellie zvedla ruku a udělala jeden váhavý krok směrem ke mně. „Musíš se uklidnit.“

„Je teď v Lumnosu?“ Neměla jsem daleko k hysterii, slova se ze mě řinula a pletla se mi na jazyku. „Pusťte mě, nechte mě pro ni jít – není to tam pro ni bezpečné. Ne-nemusíte mě tam vodit, cestu najdu sama. Prosím, já opravdu musím…“

Zavrtěla hlavou. „Diem –“

„Nechte mě za ní jít!“ vykřikla jsem.

„To nepůjde,“ vložil se do toho Vance. „Je ve vězení ve Fortosu a čeká na popravu. Zajali ji, když se snažila chránit tebe.“

Jeho slova se mi zlověstně rozléhala v hlavě. Zamrkala jsem na Cordellii a snažila se v její tváři vypátrat jakýkoliv důkaz, že se mě Vance prostě snaží zdeptat, aby se mi malicherně pomstil, ale ona jen semkla rty a kývla.

„Plánujeme záchrannou misi,“ řekla. „Máme ve Fortosu spojence, kteří by jí možná dokázali pomoct.“

Ačkoliv se tvářila sebejistě, já jsem se dokázala soustředit pouze na to, jak se jí nepatrně zadrhl hlas. Jako královna jsem se brzy naučila, jaké to je, ujišťovat lidi maskou falešného klidu, proto mi nedělalo problém jednu takovou rozeznat.

„Vrátím se zpátky do své říše a vyjednám její propuštění,“ vyhrkla jsem. „Můžu si promluvit s králem Fortosu. Teď, když mám po korunovaci, by mě mohl poslouchat.“

„Jsi úplně nová královna s vazbami na smrtelné. Nemáš proti němu žádnou páku a nemůžeš mu nabídnout nic cenného.“

„A vy snad ano?“ vypálila jsem.

„Ano,“ odsekla. „Máme teď zabraný ostrov. Koruny se na něj budou potřebovat dostat, aby tam mohly provádět svoje rituály. Podle našich zdrojů začne být jejich magie čím dál méně stabilní, pokud budou ceremonie odkládat. Moc času už jim nezbývá.“ Věnovala mi tvrdý pohled. „A taky máme něco dalšího, co budou potřebovat.“

Zamračila jsem se. „A to je co?“

„Tebe,“ odpověděl Vance se samolibým úsměškem. „K dokončení rituálu je potřeba všech devět Korun. Ostrov jim vrátit nehodláme, dokonce ani výměnou za Auralii. Ale můžeme jim dát tebe.“

„Fajn,“ řekla jsem ostře a kývla. „Udělám všechno, co potřebujete.“

Oběma se tváří mihlo překvapení.

„Takže hodláš spolupracovat?“ zeptala se Cordellie.

„Je to moje matka. To si vážně myslíš, že neudělám, cokoliv bude třeba, abych ji zachránila?“

V obličeji se jí objevila prasklinka nejistoty. „Jsi Dědička. A Koruna k tomu. Tví lidé k těm našim nikdy loajální nebyli.“

„Jsem ale taky napůl smrtelná. Vaši lidé jsou mí lidé. A co se týče Koruny, řeknu vám to samé, co se ode mě dozvěděli Dědicové v Lumnosu.“ Vzdorovitě jsem zvedla bradu. „Mám v úmyslu být královnou, které na srdci leží blaho všech lidí bez ohledu na to, jaká krev jim koluje v žilách.“

Přimhouřila oči. „Takže se nepostavíš na stranu smrtelných, přestože jsi viděla, jak se k nám chovají?“

„Udělám všechno, co je v mých silách, abych napravila veškerá příkoří, jichž se Dědicové na smrtelných dopustili, ale nehodlám podporovat násilí na nevinných lidech. Ať už se to týká smrtelných, nebo Dědiců.“ Střelila jsem zlostným pohledem po Vancovi, který jen cosi zabručel a protočil oči.

Cordellie si mě pomalu, pečlivě prohlédla. Její předsudky mi dávaly smysl – ještě před několika málo týdny bych se ke stejnému vnímání Dědiců uchylovala i já sama. V mých očích byli všichni z nich kruté, chladnokrevné zrůdy bez špetky soucitu. Možná bych je tak viděla stále, kdyby mě osud nepřiměl stát se jednou z nich.

Ale… když svoje zhodnocení zakončila nepatrným kývnutím, z temně měděných očí jí vyzařovala jakási tichá síla a nezlomné přesvědčení, které ve mně vykřesaly jiskru naděje, že bych v ní mohla najít většího spojence, než jsem čekala.

„Máš smrtelného bratra, je to pravda?“ zeptala se a já kývla. „Můžu Strážcům v Lumnosu říct, aby ho ve tvé říši vyzvedli a přivedli ho sem. S našimi lidmi bude v bezpečí.“

Na chvilku jsem to vážně zvažovala. Jako čistokrevného smrtelného by zde Tellera přivítali, přestože mně se ničeho takového nedostalo. A ačkoliv se tábor odboje nedal považovat za vyloženě bezpečné místo, palác na tom nebyl o nic lépe, obzvlášť vzhledem k tomu, že se ještě stále nepodařilo dopadnout otcova vraha.

Ale kdyby měli Tellera přivést sem, znamenalo by to konec jeho studií (a taky konec vztahu s Lily), a pokud by Dědicové přišli na to, že ho ukrývají Strážci, nakreslila bych mu tím na záda terč, kterého by se už nikdy nezbavil.

Ne. Teller už toho ztratil příliš. Nemohla jsem mu vzít i ten poslední střípek štěstí, jenž mu ještě zbýval. Budu muset důvěřovat svým novým přátelům mezi Dědici, že ho ochrání.

„Nechte to být,“ odvětila jsem nakonec. „Mám tam spojence. Budou na něj dávat pozor, dokud se nevrátím.“

„To může nějakou dobu trvat,“ varovala mě. „Rozeslali jsme zprávy jednotlivým Korunám, ale je dost možné, že na odpověď budeme čekat měsíce.“

Strnula jsem. „Měsíce rozhodně nemám. Dědicové v mojí říši už se celí třásli na to, až budou moct smrtelné napadnout. Pokud se brzy nevrátím…“ Vybavil se mi Aemonn, jemuž připadl post popravčího a hlavy královské gardy, a vstaly mi chloupky na celém těle. „Musím se dostat zpátky a zarazit je dřív, než se situace zhorší.“

„Mí muži se o situaci v Lumnosu postarají,“ vložil se do toho Vance.

„Ne, tví muži v Lumnosu rozpoutají válku,“ namítla jsem. „S tvým přístupem jenom umře víc lidí.“

„Válka už dávno začala, Veličenstvo.“ Vyslovil můj titul jako vulgaritu, odplivl si a položil ruku na jílec své zbraně. „My na rozdíl od tebe nemáme strach bojovat – a zemřít, pokud budeme muset.“

Cordellie zvedla dlaň, aby mě uťala dřív, než si stihneme vjet do vlasů. „Říkala jsi, že uděláš, cokoliv bude třeba. Tohle, tohle je teď třeba. Trpělivost. A důvěra, že se o svou část dohody postaráme.“

Polkla jsem protesty, které mi na jazyce zanechaly hořkou pachuť. Mířilo na mě příliš mnoho ostří. Musela jsem najít Luthera a ujistit se, že je v pořádku, poté zachránit matku a dostat z ní odpovědi na to, kdo nebo co jsem, a vrátit se do Lumnosu, abych mohla usednout na trůn dřív, než Remis se svými spojenci způsobí takové škody, jež nebudu schopná napravit.

Prozatím jsem neměla na vybranou. Nezbývalo mi než čekat a modlit se, že až vypukne vřava, budu se mít jak bránit.

Druhá kapitola

„Copak jste mě neposlouchali, když jsem říkala, že vám pomůžu?“

Nasupený chlápek s velice krátkým krkem jenom cosi zabručel, načež do mě strčil, abych pokračovala dál mezi stromy.

Jakékoliv naděje, že by mi spolupráce mohla zajistit lepší zacházení, než jakého se dostává válečným zajatcům, se rychle rozplynuly ve chvíli, kdy Cordellie nařídila jednomu ze Strážců, aby mě „přivázal k té druhé“. Její výrok ve mně vyvolal stejnou měrou zvědavost jako úzkost z toho, co objevím.

„Aspoň byste mi mohli sundat ty okovy,“ postěžovala jsem si, protože mi dělalo potíže udržet se při všem tom postrkování a smýkání na nohách. „Nehodlám vám utéct. Dala jsem vám přece svoje slovo, že zůstanu.“

„Jseš Dědička,“ zašklebil se. „Tvoje slovo nic neznamená.“

„Poloviční Dědička. Zas tak moc se od sebe nelišíme. A vychovali mě jako smrtelnou. Dědicové ve mně taky neviděli nic než špínu.“

„Všichni jste v srdci sobci. Máte to v krvi a na tom žádná výchova nic nezmění.“

Prudce jsem se zapřela a přiměla nás oba zastavit. „Tomu snad nemůžeš věřit.“

Znovu se zašklebil. „Ničemu nevěřím víc, dámo.“

„Oba dobře víme, že jsou dobří i špatní smrtelní. Proč by nemohli být taky dobří a špatní Dědicové?“

Podle toho, jak mě provrtával pohledem, mu muselo dojít, že mám pravdu, a to ho neskutečně vytáčelo. „Pokud tě vychovali stejně jako nás, jak je můžeš bránit?“ zeptal se.

„Taky že nemůžu. Všechny ty sračky, co jsme kvůli nim…,“ vyčítavě na mě přimhouřil oči a já ty svoje obrátila v sloup, „… fajn, co kvůli nim smrtelní museli vytrpět, se nedají odpustit. Ale bez ohledu na to, jak tahle válka dopadne, nakonec spolu budeme muset nějak žít. A to nám moc nepůjde, pokud se nenaučíme vidět jeden v druhém i to dobré.“

Věnovala jsem mu úsměv protkaný nadějí. Jeho nechutí zkroucená ústa se trochu narovnala a ostří v jeho tváři polevilo. Bylo vidět, jak mu to šrotuje v hlavě a on se v duchu brodí vším tím toxickým bahnem plným vštípených předsudků, jež jsem sama až moc dobře znala.

Zatímco nad těmi slovy se zaťatou čelistí přemítal, můj zrak zabloudil za něj. Uprostřed houští se tam cosi skrývalo, díky hustému porostu téměř dokonale. Jakmile mi došlo, o co se jedná, tělem mi projelo ledové ostří strachu.

Výbušniny. Oblíbený nástroj smrtelných rebelů. Hromady a hromady výbušnin ve všech velikostech a z pestré škály materiálů. Dostatek na to, aby srovnaly se zemí celé město… nebo palác plný Dědiců.

Ostře jsem se nadechla a muž můj pohled k hromadě podomácku vyrobených bomb následoval. Rysy se mu opět zatvrdily a jakákoliv náklonnost, kterou jsem si u něj začínala budovat, se rázem vypařila.

„To už plánuješ, jak na nás zaútočíš?“ Znovu mě hrubě postrčil vpřed. „Matka Dell se s některýma z vás možná paktuje, ale to ještě neznamená, že já vám budu věřit. Vím, co jste zač. Schovej si ty svoje ubohý proslovy pro nějakýho jinýho idiota.“

Dál jsme pokračovali v tichosti, dokud jsme nedorazili k prořídlejší části lesa, poseté vztyčenými stany. U kmene malého stromu byla připoutaná nějaká žena. Klečela, ruce měla spojené okovy tak jako já a nad hlavou se jí vznášela zářící Koruna, tvořená listovím a nekonečně pučícími květy.

„Arboros?“ zalapala jsem po dechu.

Její smaragdové oči se střetly s těmi mými a rozšířily se. „Lumnos!“

Obrátila jsem šokovaný zrak ke svému doprovodu. „Vy jste zajali královnu říše, ve které se schováváte? Máte zatracené plameny na mozku?“

Neodpověděl, jen dál zarputile hleděl před sebe.

„Díky Spřízněným, že jsi naživu,“ vydechla, když jsme se přiblížili. „Myslela jsem, že tě ta exploze zabila.“

Muž mě začal poutat k řetězu zajištěnému kolem kmene stromu a já jsem pocítila vlnu úlevy, že k sobě budeme mít dostatečně blízko na to, abychom spolu mohly mluvit – a abych se dozvěděla, co se stalo na ostrově.

Srdce mi zaškobrtlo. Pokud u toho útoku byla, možná viděla, jak se Luther dostal do bezpečí. Ta otázka mi stoupla na rty, ale zadrhla se, neboť mě děsila představa, jakou odpověď by mi královna Arborosu mohla dát.

„Není ti nic?“ zeptala jsem se místo toho.

Mechem lemovaný plášť, jejž na sobě měla naposledy, jí nyní visel z ramen v cárech, ale jinak zraněně nevypadala. Zavrtěla hlavou a postavila se. „Viděla jsi někoho dalšího?“

„Ne… myslela jsem, že nikoho kromě mě nezajali.“

Se staženým obočím se mi vybavilo všechno, co mi Cordellie s Vancem předtím tvrdili. Proč o mně mluvili, jako bych pro Strážce jedinou páku k vyjednávání představovala já? Pokud za svobodu mé matky mohli směnit královnu Arborosu, proč mi bránili v návratu do Lumnosu?

Leda by neměli v plánu nechat ji tak dlouho naživu.

„Teď jsi na řadě ty,“ štěkl na ni ten muž. Mávnutím si přivolal několik dalších Strážců a společně nás svými těly uvěznili u kmene. Někteří třímali nože, jiní máchali dřevěnými palicemi.

„Co s ní chcete udělat?“ naježila jsem se.

„Takže radši chráníš je, co?“ Odfrkl si. „To je mi ale překvapení. Z cesty, dámo. Tahle jde s náma.“

Vsunula jsem se před ni, jak jen mi to okovy dovolovaly, a zaštítila ji vlastním tělem. „Ne dokud mi neodpřisáhnete, že se sem vrátí v pořádku.“

„Tobě se nezodpovídám, ty polokrevnej bastarde. Tady to máme pod palcem my a budeme si dělat, co se nám zlíbí.“

Zamračila jsem se na něj tak jako on na mě. „Teď zníš úplně stejně jako Dědicové.“

Obličej mu zuřivě zrudl. Trhl bradou k ostatním. „Seberte ji.“

Strážci se vrhli vpřed. Dřív, než jsem se zmohla na reakci, mě kolem paží a pasu sevřely silné ruce a odtáhly mě pryč. Zámek na okovech královny Arborosu cvakl. Z jejího vyděšeného volání o pomoc se mi rozbušilo srdce.

„Ne!“ vykřikla jsem a začala sebou zmítat. Švihla jsem řetězem vzhůru a za sebe a uslyšela, jak se kov střetl s něčí lebkou. Ozvalo se zaklení a paže, jež mě držely v pasti, povolily.

„Máme ji,“ oznámil někdo. Jen co mě ostatní pustili, rychle prchli z mého dosahu. Jeden z nich se držel za krvavou ránu na spánku a ve zlostném pohledu mu žhnul příslib odplaty.

S hrůzou jsem sledovala, jak královnu Arborosu vláčejí pryč. „Lumnos!“ kvílela, jasně zelené oči vykulené strachy.

Mou snahu vyrazit jí na pomoc překazily robustní okovy, jež mě strhly zpátky. „Arboros!“ vykřikla jsem bezmocně.

Pár mužů zůstalo stát opodál a pobaveně se nad mou panikou pochechtávali. Jeden z nich mi plivl k nohám. „Jenom se s tou svou hezkou kamarádkou rozluč, špíno dědická.“

Tělo mi zaplavil nápor ohnivé energie. Zapřela jsem paty do země a zatáhla za svoje řetězy tak silně, až moje nohy v hlíně vyryly divoké brázdy.

Vzhledem k tomu, že se mi nedostalo stejné výchovy nebo informací jako každému jinému Dědici, jsem neměla tušení, jak velkému tlaku mohu svoje tělo podrobit, než mi vypoví službu. Má kůže a kosti pro mě stále představovaly záhadu.

A co teprve plamenička… Oslabovala sílu a léčivé vlastnosti stejně jako magii? Za celé ty roky pod jejím vlivem jsem se nikdy nepokusila překonat hranice toho, co by měl být realisticky schopen udělat běžný smrtelný.

Ale co když jsem nebyla tak slabá jako smrtelní? Co když je v mé moci dokázat mnohem, mnohem víc?

Zpočátku mě ti muži sledovali s povýšeným pobavením v obličejích. Přestože před sebou měli královnu, viděli ve mně jenom křehkou, žalostnou ženu, která se marně pokouší vzdorovat nadřazenosti přírody a mužů.

Ale já už se jednou málem vzdala a mohlo mě to stát všechno, co je mi drahé. A tehdy jsem se zapřisáhla, že už nikdy slabá nebudu. Ať už mám k ruce magii či nikoliv, nepřestanu bojovat. Teď ani potom. Nikdy.

Vší silou jsem se znovu zapřela proti síle řetězů a zabořila paty hlouběji do deštěm provlhlé země, až mi nohy v nepraktických hedvábných pantoflíčkách na bahnité půdě klouzaly. Okovy se mi bolestivě zarývaly do kůže a jejich železné panty skřípěly snahou udržet mě na místě.

Lesem se rozlehlo hlasité prasknutí. Smích okolo stojících mužů rázem utichl.

Hekla jsem námahou a znovu za svoje pouta zatahala, až články řetězu zanaříkaly a začaly se poddávat.

Praskání za mnou sílilo a mně se podařilo udělat krok vpřed.

„U všech ledovců pekelnejch,“ zamumlal jeden z mužů s tváří bílou jako stěna.

„Ten strom,“ vydechl druhý.

Vrhla jsem rychlý pohled přes rameno. Kmen stromu se nakláněl, část kořenů se komíhala ve vzduchu a odpadávaly z nich hroudy čerstvé hlíny.

Dokonce i královna Arborosu na ten výjev nevěřícně zírala.

Já jsem ale neztrácela čas, zapřela se znovu do země a postupovala v krátkých, mocných výpadech vpřed. Strom se s každým trhnutím nakláněl dál a dál, z půdy vyskakovalo čím dál víc kořenů. Smrtelní se začali překřikovat, pobíhat kolem, volat o pomoc a snažili se strom obklíčit.

Ozvalo se kovové lupnutí a řetěz, jenž poutal mou pravou ruku, se přetrhl.

Vypukl chaos. Někteří Strážci uprchli, jiní se s křikem snažili sehnat pomoc. Pár z nich se pokoušelo držet zbývající řetěz, jenž poutal mou levou ruku ke kmeni.

„Neudržíte mě navždycky,“ zavrčela jsem na muže, který mě sem přivedl. „Nechte ji v bezpečí tady se mnou.“

Tváří se mu bleskově mihl výraz nejistoty. Poté ale narovnal ramena a vytrhl z rukou svého bratra dřevěnou palici. „Odveďte tu druhou k matce Dell,“ nařídil, načež se otočil na mě. „S touhle to vyřídím.“

Napřela jsem veškeré zbývající síly do dalšího výpadu. Strom zapraštěl a zakymácel se. Od pádu ho dělilo jen málo a malý dav Strážců se pokoušel tlačit do jeho kmene v opačném směru.

Jejich vzdor přinesl asi stejné výsledky, jako kdyby se snažili zatlouct hřebík kytičkou. Navzdory účinkům plameničky mi stále zůstala síla. Neuvěřitelná síla. Větší, než bych si kdy dokázala představit. Tenhle dav smrtelných by mi nejspíš nezpůsobil ani škrábnutí, i kdyby jich bylo třikrát tolik.

Ta myšlenka ve mně vyvolávala stejným dílem vzrušení jako starost. Vládli takovou silou všichni Dědicové? Dokázali by také klást takový odpor?

Málem jsem se už začala strachovat, co by to znamenalo v nadcházející válce, kdyby zrovna nepraskl poslední řetěz a neřítila se ke mně palice připravená na střet s mou lebkou.

Hybná síla mě na poslední chvíli vrhla vpřed, takže zbraň jen těsně minula můj nos. Prosmýkla jsem se kolem toho muže dřív, než se po mně stihl rozmáchnout podruhé, a vyrazila tryskem přímo ke zděšené královně Arborosu.

A možná bych se k ní i dostala, kdyby mě nedostihl všechen ten nedávno získaný luxus. K příležitosti korunovace padla moje volba na dlouhé, hedvábné šaty v modrošedé barvě – protože mi připomínaly Lutherovy oči a já chtěla mít pocit, že na mě dává pozor, vybavilo se mi s bolestivým bodnutím na hrudi. Nyní se mi však zamotaly pod nohy a poslaly mě tvrdě k zemi. Vyškrábala jsem se zpátky do stoje.

„Lumnos,“ zakřičela královna Arborosu. „Za tebou!“

Otočila jsem se. Poslední věc, kterou jsem spatřila, byla dvojice přimhouřených hnědých očí, plných ohnivé zášti, a rozmazaný pohyb palice.

Třetí kapitola

Moje procitnutí provázelo skuhrání a pekelná bolest hlavy.

Víčka se mi třepotavě otevřela a poskytla mi pohled na hvězdami posetou půlnoční oblohu. Přivřené oko bledého srpku měsíce na mě shlíželo s ledabylou zvědavostí, jež působila, jako bych na něj neudělala žádný dojem.

Zvedla jsem ruku a chtěla si promnout bolavý spánek, ale má paže se jen stěží dokázala pohnout. Vlastně jsem se nemohla pohnout skoro vůbec.

Strážci mě znovu zajistili řetězy, tentokrát uprostřed širé, travnaté louky, kde mě připoutali k jedinému stromu přímo uprostřed. Měl masivní kmen, alespoň třikrát tak široký než strom, jejž se mi předtím téměř podařilo vyvrátit, s propletenými kořeny, silnými jako moje stehno. Okovy mi přidali i na kotníky a od každého pouta nově vedlo několik těžkých řetězů, které mi stěží umožňovaly se posadit.

Z něčeho takového jsem nemohla uniknout ani se svou nelidskou silou.

Ačkoliv se v dohlednu nevyskytovala jediná živá duše – včetně královny Arborosu, jak mi s plíživou hrůzou došlo –, podle slabého bzukotu hlasů a kouřového pachu táboráků se Strážci nemohli zdržovat daleko. Také mi bylo víc než jasné, že hradba stromů, jež se táhla po obvodu mýtiny, skrývá lučištníky připravené mě sejmout, pokud bych se pokusila uniknout.

Podařilo se mi zlehka přitisknout dlaň k ráně na hlavě a ostře jsem do sebe vtáhla vzduch, když mi celou lebkou vystřelil palčivý osten bolesti. Zároveň se však zdálo, jako bych k tomu zranění přišla před několika dny, a ne před pár hodinami.

Vypadalo to, že na schopnost rychlého hojení, kterou měli všichni Dědicové, plamenička neúčinkovala. Pokud se dokážu vyhýbat jejich divinitovým zbraním, mohla bych odsud nakonec vyváznout živá.

Mou pozornost náhle upoutaly kroky. Ze stínů na vzdálenějším konci mýtiny vystoupila štíhlá mužská postava.

Vytáhlá silueta ke mně mířila volným krokem a mně se napjaly svaly. Moje oči si však brzy přivykly bledému měsíčnímu svitu a já jsem překvapeně zalapala po dechu.

„Brecku?“ zvolala jsem.

Zpod přerostlého, neupraveného vousu vykoukl náznak ostražitého úsměvu. „Když jsem Henrimu Albanonovi radil, ať se tě drží, takhle jsem to úplně nemyslel.“

Z hrdla mi unikl přiškrcený smích, neboť na mě měl jeho vřelý tón nečekaný účinek. Ani jsem si neuvědomovala, jak moc toužím po tom, aby tady byla aspoň jedna osoba, která nemá sto chutí mě při nejbližší příležitosti zabít.

Dřepl si přede mnou a postavil na zem misku dušeného masa spolu s hrnkem plným horké tekutiny. Brecke si za tu dobu, co jsme se neviděli, nechal narůst vlasy – když se vzdal pozice zbrojíře v emarionské armádě, nejspíš už neviděl důvod, proč si nechávat vlasy oholené v přísném armádním stylu. Jeho zdánlivě mladistvým rysům to dodávalo na jakési surové důstojnosti.

Zvedl oči k mojí Koruně, jejíž světlo vlivem plameničky ani trochu nepohaslo. „Od našeho posledního setkání se u tebe spousta věcí změnila, Diem Bellatorová.“

Chmurně jsem se usmála a zachřestila řetězy, jež mi poutaly paže. „Víc než v jednom ohledu.“

„Měl jsem tu tvou nabídku tehdy ve Fortosu využít a vyzkoušet, jestli máš opravdu tak silnou kůži jako Dědicové.“

„Nevěděla jsem o tom, Brecku. Přísahám.“

„To vím.“ Posadil se na zem vedle mě. „Těsně před útokem jsem mluvil s Henrim. Řekl mi, že ti Auralie lhala.“

Ztuhla jsem. „Henri byl na tom ostrově taky?“

Brecke kývl. „Poprosil mě, jestli bych na tebe nedal pozor, až to začne.“

Hruď se mi sevřela pod tíhou viny. Od chvíle, co jsem se probrala, mi Henri ani nepřišel na mysl. Moje myšlenky se točily kolem matky. A kolem Luthera.

„A on…“ Polkla jsem. „Je-je doufám…?“

„Živý a zdravý.“ Brecke se na mě zářivě usmál, neboť si mou vnitřní bouři emocí musel vyložit jako prostou starost. „Spolu s ostatními Strážci z Lumnosu se vrátil zpátky domů, aby nevyvolali podezření. Zůstal tady jenom Vance.“

Zaplavila mě úleva a já jsem dlouze vydechla. S tím, jak bolestně se moje city k Henrimu proměnily, mi dosud dělalo problém se smířit, ale stále to byl můj kamarád z dětství. A mně na něm pořád záleželo, přestože mě ve svém životě nejspíš už nikdy nebude chtít.

Brecke se zazubil ještě o kousek víc. „Doneslo se ke mně, že se budete brát. Královna Dědiců, co se vdává za Strážce… to bude ten seznam hostů pořádně pestrý.“ Šťouchl mě kolenem do nohy. „Myslíš, že bych se na něj vešel taky? Klidně si o to místo zaškemrám.“

Můj křečovitý úsměv musel vypadat přesně tak mizerně, jak mi uvnitř připadal. Breckovi okamžitě poklesly koutky.

„Jste snad pořád zasnoubení, ne?“ zeptal se.

Na mysli mi vytanula Henriho poslední slova. Napsal mi je ve vzkazu, který mi měl doručit jeho otec v předvečer Výzvy.

Zítra přeju hodně štěstí. Uvidíme se pak. Pamatuj, ať to vypadá jakkoliv, my dva jsme na stejné straně.

Tehdy mi to nedávalo smysl, ale teď…

„Brecku,“ začala jsem pomalu, „věděl Henri o tom, že se mě Vance chystá zajmout a věznit?“

Zavrtěl se, očividně hodně nesvůj. „Ten útok naplánovali Vance s Cordellií. My ostatní jenom děláme, co se nám řekne. Možná se nám ten plán nelíbil, ale –“

„Věděl o tom?“

Brecke neodpověděl. A to mi úplně stačilo.

„Neuvěřitelné,“ zavrčela jsem.

„Ale no tak,“ popíchl mě, „co byste to byli za snoubence bez nějakého toho únosu?“

Zaťala jsem čelist.

Nervózně se uchechtl. „Bude z toho skvělá historka k novomanželskému přípitku. Klidně ji odvyprávím sám, pokud –“

„Žádná svatba nebude,“ uťala jsem ho.

Zamračil se. „Takhle nemluv. Vím, že tě to rozrušilo, ale vy dva si to časem vyříkáte.“

Střelila jsem pohledem do temnoty v touze vklouznout mezi listoví a zmizet. Skutečnou pravdu, totiž že to mezi mnou a Henrim skončilo dávno před tím útokem, jsem Breckovi prozradit nemohla. A něco mi našeptávalo, že jsme si to oba dobře uvědomovali, přestože nám dělalo problém si to navzájem přiznat.

Henri dal přede mnou přednost Strážcům a já zase dala před ním přednost Lutherovi. Ačkoliv mi na něm bude vždycky záležet, některé propasti byly jednoduše příliš hluboké, široké a plné ostrých hrotů na to, aby se daly překonat.

Brecke ztěžka vydechl a poškrábal se na zátylku. „Život Strážce není jednoduchý, víš… Nikdo z nás před svými blízkými nechce nic tajit, ale někdy prostě nemáme na vybranou. Někteří Strážci o tom, co dělají, neřeknou ani svým partnerům, jen aby je ochránili.“

Ucukla jsem. „Ochránili? Máš vůbec tušení, co Dědicové Lumnosu požadovali jenom za ten útok na Benettovu zbrojnici? Potrestat Strážce jim ani zdaleka nestačilo. Chtěli po mně, abych pozatýkala i vaše přátele a rodiny a všechny je veřejně popravila. A to jenom kvůli pár povozům ukradených zbraní. Co myslíš, že budou chtít teď, když jste obsadili Coeurîle?“ Hořce, nevesele jsem se zasmála. „Vaše tajnosti nikoho nechrání. Jakmile tahle válka začne, nebude už záležet na tom, kdo je, nebo není Strážce. Před násilím nebude v bezpečí žádný smrtelný.“

Brecke zbledl, ale v očích mu zaplál vzdorovitý oheň. „O důvod víc, proč je naše práce potřeba. Henri to všechno dělá pro vaši budoucnost. Ten kluk tě miluje.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Láska vyžaduje upřímnost, Brecku.“

„Tvoje matka to před tvým otcem taky tají. Všem nám dala jasně najevo, že nechce, aby se to kdy dozvěděl. Vážně si myslíš, že ho nemiluje?“

„Můj otec je mrtvý,“ vykřikla jsem. Můj hlas se rozlehl po mýtině zalité měsíčním svitem. „Je mrtvý kvůli mně. Protože jsem nebyla na roli královny připravená. A tu šanci mi ukradly její lži.“ Předklonila jsem se, až se řetězy napjaly. „A kvůli Strážcům ani nemohla utěšit svoje děti, když ho oplakávaly. Takže se mi tady ani nepokoušej kázat o tom, koho moje matka miluje nebo proč před námi něco skrývá.“

Tvář mu zjihla soucitem. Něco takového by mě obvykle ještě víc vytočilo, ale plamenička mou horkokrevnost zmírnila a ten hlas nyní mlčel, a tak mé vzbouřené emoce rychle ustoupily strašné otupělosti. Připomnělo mi to, jak nezodpovědně se moje mladší verze chovala, jak často se snažila vyvolávat spory, jenom aby cítila cokoliv, co by tou šarlatovou mlhou proniklo.

„Neměl jsem nic z toho říkat,“ zašeptal. „Omlouvám se. To není moje věc.“

Svezla jsem se zpátky na kmen stromu, unavená a prázdná. „A co je tvoje věc? Co vlastně pro Strážce děláš?“

„Díky svojí pozici armádního zbrojíře jsem mohl přesměrovávat zásilky zbraní a přihrávat je rebelům, kdykoliv to šlo. Věděl jsem o objednávkách na výrobu a posílání zbraní do konkrétních oblastí, a tím pádem jsem znal i pohyby vojsk. Tyhle informace už pak jenom stačilo předávat Strážcům, kteří se těch zásilek mohli zmocnit nebo svoje lidi dostat do bezpečí dřív, než nepříteli dorazí posily.“

„To zní jako užitečná pozice.“

„Taky že byla.“

„Proč jsi s tím sekl?“

Pozvedl obočí. „Jak víš, že už to nedělám?“

„Ále, král Fortosu se jenom tak mimochodem zmínil, že jsi mu zdrhl s velkou dodávkou zbraní – hned po tom, co jsem mu řekla, že jsi starý rodinný přítel.“

Brecke ostře vtáhl vzduch skrz zuby. „A jéje. To je zlý.“

Trpce jsem se na něj usmála. „Nepochybuju, že si o tom s mou matkou zrovna teď hezky vykládá v její krásné vězeňské cele.“

„To mě mrzí,“ pravil tiše.

Okolní temnotu vyplnilo dlouhé ticho, v němž se moje srdce pokoušelo dostat ze sevření vlastních okovů. Stále se mi nedařilo vyrovnat se se svým vroucím hněvem na matku a zároveň se zoufalým strachem, že ji možná nestihnu vysvobodit dřív, než na ní Dědicové vykonají svou pomstu.

„Musím ji zachránit, Brecku,“ zašeptala jsem a pohlédla na něj s prosebným výrazem. „Musím ji dostat z Fortosu a vrátit se do Lumnosu dřív, než Dědicové začnou lovit smrtelné. Pomoz mi. Prosím.“

„Moc rád bych ti pomohl, Diem, ale nemám jak. Když po mně teď ve Fortosu jdou, arboroská buňka mě laskavě přijala, ale nemám tady žádné pravomoci. Budeš muset důvěřovat –“

„Cordellii a Vancovi,“ dokončila jsem chmurně. „Vance mi dal velice jasně najevo, že je ochotný obětovat kohokoliv, jen aby Dědicům ublížil. A pokud život mojí matky závisí na něm, má to už v podstatě spočítané.“

„Uznávám, že Vancovy metody jsou poněkud… kontroverzní. Ale Dell je uvážlivá vůdkyně, a k tomu taky zatraceně chytrá. Pokud si myslí, že takhle Auralii zachrání, zkus jí dát šanci.“

Svěsila jsem hlavu a sklopila pohled ke hromadě tlustých řetězů, jež mě držely na místě, zatímco mí blízcí byli na druhém konci světa a hrozilo jim nebezpečí ze všech stran.

„Můžeš mi aspoň říct, co se stalo na tom ostrově?“ zeptala jsem se.

„Když se na Coeurîle vydala tvoje matka, dokázala tam propašovat jenom pár bomb. Náš plán zněl tak, že jednu z nich umístí k severnímu pobřeží jako diverzi, aby tam přilákala armádní lodě. My bychom se tak mohli vylodit ze strany Arborosu na jihu a potom odpálit tu u chrámu Spřízněných. Ještě před útokem se nám na ostrov podařilo dostat malou skupinu Strážců, kteří jí s tím měli pomoct, ale –“

„Jak se vám to podařilo?“

„To ti říct nemůžu.“

„Proč ne? Jsem přece Strážkyně, ne?“ Pozvedla jsem spoutaná zápěstí. „A spolupracuju.“

Brecke se soucitně zašklebil, ale nic víc mi neprozradil.

Vybavilo se mi to ráno před útokem, jak jsme já a Luther vyplouvali z kanálu pod palácem. Tehdy mi scházela odvaha povědět mu, že Strážci díky mně získali přístup k lodi, ale přinutila jsem ho přísahat, že ji před vyplutím pečlivě zkontroloval.

Jenže Luther mojí matce pomáhal, když sbírala informace o zesnulém králi – což musela být jedna z jejích misí pro Strážce, jak mi teď došlo –, a taky jí pomohl dostat se na Coeurîle. A ještě předtím mi přiznal, že o Strážcích ví. Třeba věděl i to, jakou roli mezi nimi moje matka zastávala.

Existovala nějaká možnost, že i on sám pomáhal Strážcům? Bohové… co když o tom útoku věděl taky?

Jedna moje část tomu chtěla věřit, i kdyby jen proto, že by se díky tomu vyhnul násilí a byl teď někde živý a v bezpečí.

Ale já jsem Luthera znala až příliš dobře. Má duše věděla, že by takový útok nikdy neschválil. A taky by mě nikdy nevystavil jakémukoliv nebezpečí.

Hruď se mi bolestivě sevřela.

„Fajn,“ zamumlala jsem. „Pokračuj.“

„Doufali jsme, že ty bomby strhnou chrám, ale ukázalo se, že jsme pevnost divinitu podcenili. Ani při těch explozích nepopraskal. Naším záložním plánem bylo sebrat ten kámen uprostřed, ale Dědicové ho museli nějak zajistit. Nedalo se s ním pohnout, a když jsme se ho dotkli, popálil nás. Takže nám zůstal už jen poslední plán: zabrat celý chrám. Nečekal jsem, že se nám to opravdu podaří, ale Dědicové na ostrově nemůžou používat magii a na zbraně nejsou zvyklí se spoléhat. Díky výbušninám a divinitovým zbraním jsme tak měli navrch.“

Střelila jsem po něm tvrdým pohledem. „Ne na dlouho. Nic Korunám nedokáže zabránit v tom, aby si ostrov dobyly zpátky.“

On se v odpovědi zatvářil vážně. „Já vím. Ale pokud se nám podaří udržet ho aspoň do doby, než se kouzlo Zrození rozbije, třeba pak budou dostatečně zoufalí na to, aby s námi uzavřeli dohodu. A pokud bychom ještě k tomu zjistili, jak ten balvan z chrámu dostat, budeme na ně mít páku, i když ostrov dobudou zpět. Vypadá to, že jim na ochraně toho kamene opravdu záleží, ať už je to cokoliv.“ Pečlivě si mě prohlédl. „Víš o něm něco?“

Polkla jsem. Srdce bohů – zdroj magie Zrození.

Tohle je naše nejcennější tajemství, řekla Koruna Sofosu. Pravda, pro jejíž ochranu by každý z nás položil život. Neb bude-li srdce bohů zničeno, všechny naše říše se roztříští a padnou spolu s ním.

Moc nad srdcem bohů by pro vývoj války skutečně mohla mít klíčový význam. Ale já už Strážcům žádné nebezpečné informace prozradit nehodlala. V tomhle jsem se víc než poučila.

„Ne,“ zalhala jsem a zakryla svůj klam popuzeným úsměškem. „Koruny by mi všechny ty svoje špinavé tajnůstky možná prozradily, kdyby nás ta bomba zrovna nevyrušila.“

Brecke se vlažně zasmál a pokrčil rameny. „No, aspoň se nám ten kámen podařilo poškodit. Při první explozi celý praskl. Rozestavěli jsme kolem něj další bomby, takže až budou chtít získat ostrov zpátky silou, budeme jim moct pohrozit, že ten šutr vyhodíme do vzduchu úplně.“

Nemohl však vědět, že srdce bohů nepoškodily bomby Strážců. Způsobily to kapky mojí krve, jež na ten kouřově černý kámen skanuly během korunovačního rituálu, přivolaly k němu blesk, rozechvěly celý ostrov a zasely do tváří všech přítomných Dědiců strach.

Co by se mnou Strážci udělali, kdyby se dozvěděli něco takového?

„Ty jsi u toho útoku byl?“ zeptala jsem se.

„Jenom chvíli.“

„A neviděl jsi…“ Věta vyzněla do prázdna, srdce mi divoce tlouklo v hrudi. „Neviděl jsi tam Dědice s dlouhými tmavými vlasy a jizvou na tváři?“

Brecke se zamračil. „Patřil k armádě?“

„Ne, byl to můj –“

Zarazila jsem se. Ještě stále jsem nevěděla jistě, co pro mě Luther vlastně znamená. Ale kdybych o něj přišla, zničilo by mě to.

„Čekal na mě v lumnoském přístavu,“ vyšlo ze mě nakonec. „Jakmile se začalo bojovat, nejspíš mi běžel na pomoc.“

Brecke zavrtěl hlavou. „Po těch bombách se strhl chaos. Kouř všechno zaclonil. Tebe ochromil ten první výbuch, ale tvoje matka do toho všeho vběhla a vytáhla tě ven. Řekla mi, že jestli tě nedostanu z ostrova, nakope mi prdel, a já moc dobře vím, že ignorovat hrozby Auralie Bellatorové se nevyplácí. Vzal jsem tě za Vancem a spolu jsme se nalodili, abychom se mohli vrátit zpátky do Arborosu.“

Opřela jsem se o hrubou kůru stromu, která se mi skrz roztrhané cáry tenkých hedvábných šatů zakousla do kůže. Zrak mi stoupl k půlnočnímu měsíci, jenž mě tím svým tichým, tajuplným způsobem dál strážil. Jestlipak k němu teď někde vzhlížel i Luther a říkal si, kde asi jsem?

Ta představa mě pohladila po duši. Pokud tam někde opravdu byl, jistě na mého bratra dával pozor a pro záchranu mé matky by udělal všechno. I kdyby jen proto, že věděl, jak moc to pro mě znamená. A pokud by se Dvacet rodů skutečně pokusilo pomstít smrtelným Lumnosu, Luther by jistě nasadil vlastní život, jen aby jim v tom zabránil.

V táboře rebelů jsem nejspíš žádné skutečné spojence neměla, ale v této válce sama bojovat nemusím. To vědomí mě naplnilo tichou silou a já se jí držela zuby nehty.

„Přijdu za tebou, jen co budu moct.“ Brecke vstal a šťouchl špičkou boty do zapomenutého tácku s jídlem. „Měla by ses najíst.“

V žaludku mi souhlasně zakručelo. Naposledy jsem jedla ráno před korunovací, což mohlo být včera, ale klidně taky před týdnem.

Mohli Dědicové zemřít hlady, nebo by mě moje léčivé schopnosti dokázaly udržovat naživu donekonečna? Tahle otázka přišla na bolestně dlouhý seznam věcí, které bych o svém těle měla vědět, ale kvůli své matce jsem to netušila.

Brecke se otočil k odchodu a já na něj ještě zavolala. „Královna Arborosu… zabili ji Strážci?“

Ohlédl se na mě přes rameno, tvář mu nezvykle zvážněla. „Zapomeň, že jsi ji tady viděla, Diem. Zapomeň na všechno, co tady uvidíš.“

Bez dalšího slova se otočil a odešel.

Jeho odpověď mé obavy jen stěží utěšila, ale v žaludku mi znovu zakručelo, a tak jsem pozornost přesunula zpět k tácu s jídlem. Zvedla jsem misku, přiložila si ji k nosu a zhluboka vdechla páru.

Strnula jsem.

Kdesi hluboko pod lahodnou vůní pečeného masa a zeleniny se skrývaly slabé stopy až příliš známého pachu.

Citrusového s příměsí kouře.

Malá ochutnávka výpeku a přičichnutí k čaji mé podezření potvrdily. Strážci do toho všeho nacpali plameničku, abych zůstala i nadále slabá a bezmocná.

S vědomím, že mě z okolního lesa sledují zvědavé oči, jsem pár minut předstírala, že jím. Při pokládání nádob zpět na tácek mi miska s hrnkem jakoby nešikovně vyklouzly ze spoutaných rukou a já jsem vylité jídlo hned poté spěšně zakryla spadaným listím.

Vůbec poprvé se mi po tváři rozlil upřímný úsměv. Jen ať si věří, že to jejich kontaminované jídlo přijímám bez námitek. Plamenička brzy přestane účinkovat a moje magie se vrátí.

A až se tak stane, rozpoutá se peklo.

Čtvrtá kapitola

Smrtelní z okolní hradby stromů vycházeli jen zřídka, ale já jsem věděla, že jejich tábor stojí nedaleko. Očekávala jsem, že mě budou vyslýchat, že se ze mě jakkoliv pokusí vypáčit tu trochu informací, které mi ostatní stihli předat. Místo toho mě tam nechávali samotnou, abych se pěkně dusila ve svých chmurných myšlenkách.

Každý den mi přinášeli novou porci plameničkou říznutého jídla, jež jsem ignorovala až do soumraku a poté se ho pod příkrovem tmy zbavila.

Léčitelský výcvik mi říkal, že bez jídla přežiju týdny, ale absence přístupu k vodě se ukazovala jako stále palčivější problém. Ačkoliv moje léčivé schopnosti celý proces zpomalovaly, suché a popraskané rty a bolestivé tepání v hlavě mě varovaly, že se na mě následky začínají podepisovat. Bylo to jako závodit se smrtí a magií a čekat, která z nich mě dožene jako první.

Jako malé mi matka tvrdila, že stačí vynechat jedinou dávku plameničky a všechny ty „vize“ se mi okamžitě vrátí. Nyní jsem v těch nejhorších podmínkách zjišťovala, že matka ve svých varováních směšně přeháněla – ani po několika dnech mi totiž nešlo vyčarovat jedinou jiskru.

Něco jsem však cítila. Když se o tom chladném zimním ránu začalo rozednívat a já procitla zpět do omámené mlhy žízně, hladu a vyčerpání, v té duté prázdnotě uvnitř mé hrudi se zachvěla špetička energie.

Na to, abych ji vyzkoušela, mi scházela odvaha. Připoutaná k osamělému stromu uprostřed sluncem prozářené louky jsem byla příliš zranitelná, obzvlášť ve svém oslabeném stavu. Budu muset počkat do setmění, tehdy mě moje stíny neprozradí, až je k sobě přivolám.

Záře poledního slunce mě málem ukolébala ke spánku, když tu se najednou z listoví vynořila skupina mužů s Vancem v čele a mířila přímo ke mně. Každý z nich u sebe měl zbraň s třpytivou černou čepelí a nataženou kuši s šipkami zakončenými černým hrotem. Při tom pohledu se mi napjala záda.

„Vstávej,“ štěkl jeden z mužů. „Jdeš s náma.“

Ostražitě jsem si je změřila pohledem. „Kam?“

Koutky úst se mu zvedly v jedovatém úsměšku. „Nechceš si snad ulevit v soukromí?“

To bylo… nezvyklé.

Jediný způsob, jak mě doposud nechali si ulevit, představoval špinavý kbelík, který kvůli mým krátkým řetězům musel po celou dobu stát sotva metr ode mě, což mě nejspíš mělo záměrně ponížit.

„Vstávej,“ nařídil mi znovu. Sehnul se, popadl mě za zápěstí a prudce mě vytáhl na nohy.

Ztuhlé klouby mi při tom bezohledném pohybu zanaříkaly a já jsem měla co dělat, abych potlačila vyjeknutí. Po dnech bez jídla a vody, navíc bez jakékoliv možnosti protáhnout si svaly, mi dělalo problém se na nohách vůbec udržet.

Dva z mužů mi začali odjišťovat řetězy. Ostatní pozvedli svoje zbraně, hnědé oči plné ostražitosti.

Nejspíš bych měla mít mnohem větší strach, ale motala se mi hlava a svět se se mnou točil a nakláněl. Kolena by se mi při silnějším poryvu větru jistě podlomila. Dehydratace ve mně vyvolávala pocit, jako bych vypila celý sud vína. Omámeně jsem se zahihňala, neboť mi došlo, jak absurdně neohrožení by se právě teď v mé přítomnosti měli cítit.

Podle nervózních pohledů, jež si mezi sebou vyměnili, a taky podle toho, jak svoje zbraně sevřeli pevněji, na ně měl můj smích naprosto opačný účinek.

Řetězy s cvaknutím povolily a spadly na zem. Vance se ke mně s hrozivým pohledem naklonil. „Ne že se budeš snažit utéct. Jestli něco zkusíš, je po tobě.“

Nehodlala jsem mu dát to uspokojení a vyjádřit souhlas – částečně i kvůli tomu, že mi dělalo problém na jeho obličej vůbec zaostřit. On se na něj stejně čekat neobtěžoval. Popadl mě za okovy a začal mě táhnout směrem k lesu.

Klopýtala jsem za ním a nohy se mi při snaze udržet s ním krok téměř zaplétaly do ušpiněných šatů. Strážci ho doprovázeli. Jednalo se pouze o muže, převážně vysoké a svalnaté. Každý u sebe měl divinitovou zbraň a sledoval mě, jako bych byla vtělením čirého zla.

Tohle nevypadalo na skupinu, která by mě měla jednoduše doprovodit na latrínu.

Zabořila jsem paty do země a pokusila se Vance zastavit, ale scházela mi energie. Jedno rychlé škubnutí mě poslalo do kolen.

„Vstávej,“ nařídil.

„Kam mě doopravdy vedete?“ vyšlo z mého vyprahlého hrdla skřehotavě.

Usmál se. „Na to si budeš muset počkat.“

Skupinkou mužů se začalo šířit tiché pochechtávání, z nějž se mi v hlavě rozezněly poplašné zvony.

Věděla jsem téměř s jistotou, že mě Cordellie nechce zabít, aspoň zatím ne. Ale pokud by se Vance se mnou ocitl o samotě a pak tvrdil, že jsem na něj zaútočila a on nemohl jinak než mě zabít, aby se ochránil…

Moje božské dědictví se kdesi uvnitř mojí duše probralo z nuceného spánku.

„Vstávej,“ zopakoval Vance.

„Ne,“ pronesla jsem tiše.

Jeho úsměv zmizel. „Říkám vstávej.“

„Ne,“ odsekla jsem znovu o něco hlasitěji, pozvedla bradu a zamračený výraz mu oplatila. „Pokud mě chcete zabít, budete to muset udělat tady, hezky všem na očích.“

Vance vytrhl jednomu z mužů divinitovou dýku a zvedl mi ji ke krku, až se čepel téměř dotýkala mojí kůže. „Okamžitě vstaň, jinak to udělám.“

Polkla jsem paniku a přiměla se krk prohnout směrem ke zbrani. „Do toho.“

Jednalo se o žalostně prázdnou výzvu. Jeho muži by si mě klidně mohli přehodit přes rameno a odnést mě, kamkoliv chtěli, protože mé tělo bylo příliš slabé na to, aby jim kladlo odpor. Teď mi nezbývalo než se modlit, že si tuhle teorii ve strachu nebudou chtít ověřit.

Vance sevřel střenku dýky tak pevně, až mu zbělaly klouby. Když jsem se s ním setkala úplně poprvé a zoufale se jako novopečená Strážkyně snažila získat jeho přízeň, choval se ke mně vřele a srdečně, možná dokonce laskavě. Ale stačilo se mu jedinkrát vzepřít a stal se z něj úplně jiný člověk. Dokonce i v době, kdy mě ještě stále považoval za smrtelnou, jeho soucit záležel na mojí ochotě se mu podřídit.

Ale já byla královnou Lumnosu.

A žádnému muži jsem se podřizovat nehodlala.

„Radši si pospěš,“ usmála jsem se vyzývavě. „Snad nechceš, aby se tady ukázala matka Cordellie a postavila tě zpátky do latě.“

Nozdry se mu zavlnily. „Jak chceš,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Uděláme to tady.“

Na moment mnou projela hrůza, protože mě napadlo, jestli jsem si s tou svou nevymáchanou pusou konečně nepodepsala rozsudek smrti.

Ale místo toho, aby mi zabodl divinitovou dýku do krku a nadobro mě umlčel, podal ji zpátky muži, jemuž ji sebral, a z kapsy vytáhl zavírací nůž.

„Kdo má u sebe ty ampule?“ zeptal se.

Jeden z mužů k němu přistoupil a vytáhl z kapsy hrst prázdných lahviček. Byl mladý, možná jen o rok dva starší než Teller, a přestože se pokoušel napodobovat výraz odporu zračící se ve tvářích ostatních mužů, spatřila jsem v jeho obličeji záchvěv nejistoty.

Vance se otočil zpátky. Z jeho úsměvu mi tuhla krev v žilách. „Vy ostatní ji držte.“

Muži mě rychle obestoupili. Vytáhli mě zpátky na nohy, popadli mě za paže, za ramena, za pas. Moje pokusy se vysmeknout přicházely vniveč – nezbývala mi téměř žádná energie a mé pohyby působily zpomaleně. Během pár sekund mě znehybnili.

Bojuj.

Volání toho hlasu bylo stěží hlasitější než povzdech. Nyní jsem cítila, jak sebou uvnitř mě škube a třese se ve snaze překonat doznívající účinky plameničky.

Bohové, jak já mu chtěla odpovědět.

Ale obklopovalo mě příliš mnoho smrtelných a mířilo na mě příliš velké množství lesklých černých zbraní. Neměla jsem tušení, jak rychle nebo jak silně dokáže moje oslabená magie reagovat – stačilo se jen trošku přepočítat a prošpikuje mě množství divinitových šípů, na které budou i mé léčivé schopnosti Dědičky krátké.

A navzdory tomu všemu, co mi dělali, jsem tyhle muže ani netoužila zabít. Jejich nenávist vůči mně se zrodila z útlaku, jenž ve mně až příliš bolestně rezonoval. Viděla jsem na vlastní oči, jaké bezpráví a tragédie je do tohoto bodu dovedly, a jen stěží bych je mohla vinit za to, že chtěli pomstít všechny blízké, o které je Dědicové připravili. Pokud by přede mnou právě teď stanul otcův vrah, ani já bych nedokázala s jistotou říct, že se zvládnu držet zpátky a svou pomstu na něm nevykonám.

Dva z mužů mi pevně stiskli zápěstí a zvedli mi je před Vance. On vyklopil zavírací nůž, jehož čepel z tmavě šedého kovu mi napověděla, že se jedná o fortoskou ocel.

„Tohle nejspíš maličko zabolí,“ řekl.

Zvedl ruku s nožem a jedním svižným pohybem mi přejel ostřím přes obě dlaně, až mě palčivá bolest přiměla ucuknout. Na kůži mi vyskočily dvě čáry temně rudé krve.

„Co to má znamenat?“ vyjela jsem na něj.

Vance mě ignoroval a trhl bradou ke Strážci s ampulkami. „Začni je plnit.“

Chlapcovy doširoka vykulené oči nervózně těkaly mezi mým obličejem a krvácejícími ranami, když odzátkoval dvě lahvičky a podržel mi je pod dlaněmi, aby kanoucí tekutinu zachytil. Ruce se mu začaly třást, a tak pár kapek mojí krve minulo nádobku a dopadlo mu na kůži.

Prudce sebou cukl odporem, s vyjeknutím strhl ruce z dosahu a upustil ty malé skleněné ampulky na zem. Podle toho, jak horečnatě se tu červenou tekutinu snažil setřít, to téměř vypadalo, jako by ho moje krev popálila.

Na druhou stranu, prostých pár kapek rozštěpilo údajně nezničitelné srdce bohů. Kdo ví, co dalšího dokázala zničit?

Vance chlapce pleskl přes ruce. „Je to jenom krev, ty troubo, není jedovatá. Neublíží ti. Naopak to vypadá,“ obrátil svůj strašidelný úsměv zpátky na mě, „že se jedná o velice užitečnou látku.“

Marně jsem se pokusila svá zápěstí vytrhnout. „K čemu ji chcete?“

Chlapec zaskuhral a zarděl se. Zvedl ty dvě lahvičky ze země a váhavě se je pokusil opět podržet v potřebné pozici, ale kvůli třesu v jeho rukách a mému vlastnímu zápolení se krve dovnitř dostalo jen zanedbatelné množství.

Jeden z mužů otráveně zavrčel a vytrhl je chlapci z prstů. „Já to udělám,“ procedil. „Nemám problém umazat si ruce krví Dědiců.“

Místo aby ampulky podržel pod mými dlaněmi a zachytil padající kapky, strčil mi je přímo do ran, jež se tlakem ještě víc rozšířily. Z rukou mi vystřelilo ostré kopí bolesti až do paží a já jsem vykřikla, což v mužích vyvolalo samolibý smích.

Bojuj, prosil mě ten hlas, jehož síla stále narůstala.

Ne, mírnila jsem ho. Ještě ne.

„K čemu chcete mou krev, Vanci?“ zeptala jsem se znovu skrz zaťaté zuby.

Pokrčil rameny. „Sama jsi to tak skvěle řekla. Dědicové Lumnosu už plánují, jak začnou zabíjet smrtelné, a my si nemůžeme dovolit čekat, až je zastavíš. Proto pouze sbírám všechno, co potřebuju, abych mohl vzít záležitosti do vlastních rukou.“

„Ale jak ti s tím pomůže zrovna moje krev?“

„Když jsme se pokusili proniknout do paláce v tu noc, kdy se konal zahajovací ples, zjistili jsme, že někdo,“ přimhouřil na mě oči, „upozornil stráže, aby uzavřely ten skrytý průchod v zahradách.“

Samým vděkem jsem vydechla. Tím tajným vstupem nás provedl jeden z mladších Dědiců, když jsem měla poprvé navštívit palác coby léčitelka, a vyzrazení jeho polohy Strážcům pro mě znamenalo porušení posvátné přísahy o zachování mlčenlivosti. Výčitky z tohoto špatného rozhodnutí mě v posledních měsících velice tížily. Zjištění, že se nestane příčinou dalšího utrpení, mi poskytly tolik potřebnou útěchu.

„Informace,“ pokračoval Vance, „které jsi nám poskytla, nám otevřely druhou cestu do paláce. Ale stojí nám v ní jedna malá překážka.“

Veškeré stopy úlevy, jež mě před chviličkou zaplavila, ze mě okamžitě vyprchaly, neboť mi došlo, co bude následovat – a k čemu potřebují mou krev.

„Ne,“ vydechla jsem.

„Krevlice ve skrytém průplavu,“ dokončil Vance. „Velice laskavě jsi nám sdělila, že se dají otevřít jenom tvou krví. Teď už nebudou představovat problém.“

„Vanci, prosím,“ vyhrkla jsem úpěnlivě. „V tom paláci jsou děti. Nevinní lidé. Dobří lidé, kteří chtějí pomáhat smrtelným. Můj bratr –“

„V tom případě budeme doufat, že nám ostatní Koruny na náš dopis co nejdřív odpoví.“

„Ne – nedělej to. Já ti pomůžu. Udělám všechno, co po mně chceš, jenom to ne–“

„Řízni ji ještě jednou,“ přerušil nás muž s lahvičkami. „Rány už se hojí.“

Vance znovu vyklopil čepel zavíracího nože.

Bojuj, zavrčel ten hlas.

Horečnatě jsem se rozhlédla, zhodnotila okolo stojící muže, jejich zbraně, lučištníky na stromech, vzdálenost, jež mě dělila od lesa…

Pokud bych vypustila svou magii, dokázala bych utéct dřív, než by mě dohonily jejich divinitové zbraně? Vance už mou krev měl – zvládla bych se vrátit zpátky do Lumnosu dřív, než stihne zaútočit na palác?

Do dlaní se mi zakouslo ostří Vancova nože a mě sevřela panika. Veškerá má nejistota lehla popelem a mé tělo vedl instinkt.

Já jsem se ale neřadila k plnokrevné elitě Dědiců, kterou od kolébky trénovali k tomu, aby dokázala v okamžení vyvolat smrtící magii. Vychovali mě smrtelní a vycvičil mě velký válečný hrdina Andrej Bellator.

A kdykoliv mě někdo zahnal do úzkých, nebylo to Lumnosino světlo a stíny, na něž jsem se obracela, nýbrž staré známé čepele a pěsti.

V návalu plamenné síly jsem jim svoje ruce vytrhla a vrazila lokty do tváří dvěma mužům, kteří mě drželi za paže. Povolila jsem tělo tak, aby celé ochablo, a přiměla tak muže, jenž mě svíral kolem trupu, s heknutím klopýtnout o krok vpřed. Využila jsem jeho hybné síly proti němu a začala se otáčet, dokud nesletěl na zem.

Dolehlo ke mně zadrnčení tětivy kuše a kolem tváře mi prosvištěla černá šmouha. Na zlomek vteřiny jsem strnula a zalapala po dechu, ale poté mě výpad jednoho z mužů přiměl pohnout se znovu, jinak by mě jeho divinitová dýka zasáhla přímo doprostřed hrudi.

„Nezabíjejte ji,“ štěkl Vance a odstrčil toho muže stranou. „Pokud má ta krev fungovat, potřebujeme ji živou.“

Jakákoliv úleva, kterou mi jeho slova poskytla, v okamžení vyprchala, neboť zbývající čtyři muži schovali zbraně a vrhli se ke mně. Jen co jsem se otočila k útěku, cestu mi zastoupil muž s kuší. Do zad mi narazila dvě těžká těla a dočista mě zavalila. Nato se na mě sletěl zbytek skupiny, drtili mi páteř svými koleny a hrubě mi tiskli tvář do chladné půdy, dokud mi nedělalo problém byť jen dýchat, natož se hýbat.

„Otočte ji,“ nařídil Vance.

Muži mě hrubě popadli, obrátili mě na záda a zasedli mi končetiny, abych sebou nemohla zmítat. Vypadalo to, že mě konečně dostihly dny bez jídla a vody, neboť mi svět začal plavat před očima.

Vance si dřepl vedle mě. „Zkoušel jsem to po dobrém, ale ty prostě nebudeš dělat, co se ti řekne, co?“ Naklonil se, až se mi jeho koleno zabořilo do žeber. „Můžeš si za to sama.“

Zaskuhrala jsem, neschopná se pořádně nadechnout. „Prosím, Vanci – ne, nedělej –“

Zvedl prázdnou ampulku, která během rvačky spadla na zem, a pomocí zubů z ní vytáhl korkovou zátku. „Auralie mi jednou řekla, že rány na hlavě krvácejí víc. Doufejme, že ty tvoje léčivý schopnosti začnou fungovat rychle.“

Jeho čepel se mi zakousla do tváře a já jsem pronikavě vykřikla. Po obličeji a krku mi začaly proudit potůčky teplé tekutiny. Když mi Vance do rány vtiskl okraj lahvičky, aby je jednu po druhé naplnil, jedna stružka mi stekla do očí a přelila svět karmínovým hávem.

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Den zrození, na to zlověstné krvavé slunce, jež halilo uličky Rajské čtvrti do šarlatové záře, zatímco Luther s mou matkou debatovali o rozhodnutí, jež mělo změnit můj život naprosto nepředstavitelným způsobem.

„Co se tady děje?“ zavolal nějaký hlas.

Vance se prudce narovnal. „Cordellie – no… ehm…“

„To je ta Bellatorovic holka?“

„Pomoc!“ zavřískla jsem. „Pomoz mi, Cordell–“

Vance mi zacpal ústa dlaní. „Všechno je v pořádku,“ vyhrkl. „Potřebuju s ní něco vyřídit. Týká se to Lumnosu – nic, s čím by sis měla dělat starosti.“

Cordellie přistoupila blíž a objevila se v mém zorném poli. „O tomhle jsme se přece bavili, Vanci. Tady nejsi v Lumnosu, ale v Arborosu. Nařídila jsem, aby ji od toho stromu nikdo za žádných okolností neodváděl.“ Sklopila ke mně pohled a zamračila se. „Proč je celá od krve?“

Vyhledala jsem Cordelliiny oči a vyrazila ze sebe výkřik utlumený dusivým stiskem Vancovy ruky v naději, že zoufalství v mé tváři rozpozná a zasáhne.

Vance přesunul váhu plně na koleno, jež se mi ostře zabořilo do hrudi, vyrazilo mi vzduch z plic a moje protesty tak uťalo. „Potřebuju její krev kvůli jedné misi, co plánujeme v Lumnosu. Až ji odeberu, můžeš si s ní dělat, co se ti zachce.“

„Je to moje zajatkyně,“ pronesla Cordellie stroze. „A budu si s ní dělat, co se mi zachce, hned teď.“

Jejich handrkování se vytratilo, neboť mou pozornost plně upoutal úplně jiný hlas.

Bojuj.

Nutkání použít magii stále sílilo, až se z něj stala potřeba, kterou se mi jen stěží dařilo držet na uzdě. Po několika dnech bez upuštění páry bylo moje božské dědictví neklidné a rozhněvané a strach, jenž mnou pulzoval v rytmu s bušícím srdcem a tepáním bolesti v ranách rozesetých po mém zuboženém těle, ho ještě podněcoval.

Ale přesto jsem odolávala. Pokud bych magii použila nyní, nebylo by cesty zpět. Musela jsem počkat na tu pravou chvíli, dokud si nebudu naprosto, nevyvratitelně jistá, že –

Mýtinou se rozlehlo vzdálené troubení rohů. Smrtelní jako na povel ustrnuli a obrátili oči k nebi.

Ozvalo se další zatroubení, tentokrát hlasitější a mnohem blíž.

„Jsou tady!“ zakřičel lučištník ze stromu opodál. „Zaujmout pozice!“

Cordellie ukázala na Vance. „Odveď ji zpátky ke stromu a připoutej ji tam.“ Probodla ho neústupným pohledem, ale poté rychle vykročila a začala na rozrůstající se dav Strážců chrlit rozkazy.

Jeden z mužů se chtěl zvednout z mojí paže, Vance však zvedl ruku a zarazil ho. „Vydrž ještě.“

„Ale pane… matka Dell říkala, abychom ji –“

„Už to skoro mám. Připoutám ji, až tady skončím.“

Muži si vyměnili rozpolcené pohledy, ale Vance jim neposkytl prostor na jakoukoliv diskuzi. Řízl mě ještě přes obě zápěstí, načež strčil ampulky do ruky jednomu z mužů. „Naplňte je.“

Troubení rohů nabíralo na hlasitosti a na mýtině se začali rojit Strážci. Muži si vyměnili pohled, ale nakonec se dali do práce, aby svůj úkol rychle dokončili.

Vance mě pořezal znovu, tentokrát na čelisti, znepokojivě blízko místa, kde jsem věděla, že se pod tenkou kůží nacházejí důležité žíly. Zatímco má rubínová tekutina stékala do lahvičky, horečně si pro sebe mumlal: „No tak, no tak, no tak, naplň se…“ I jemu už se začaly chvět ruce a pohledem v jednom kuse střílel k obloze.

„Jsou tady,“ křičeli lučištníci ve sborové ozvěně. „Útočí na nás!“

Mýtinou se začala rozléhat kakofonie pokřikování, spěšných kroků, cinkotu tasených zbraní a skřípění balist, které skupiny chystaly na svá místa. Ačkoliv jsem stále byla přikovaná na místě, ten hlas uvnitř mě se k frenetickému lomozu vůkol přidal, vzrušeně broukal a těšil se z příslibu násilí.

Uprostřed všeho toho chaosu však moje uši zachytily zcela jiný zvuk. Tiché, rytmické bušení – nejdřív kdesi z dálky, ale stále se blížilo. A vyvolávalo ve mně hluboko zakořeněný pocit něčeho důvěrně známého.

Vhuš. Vhuš. Vhuš.

Křídla.

Mé srdce zaplesalo.

„Dobří bohové,“ vydechl jeden z mužů vedle mě. „Je to snad…?“

„Letí na nás!“ křičeli nyní lučištníci. „Gryverna útočí!“

Pátá kapitola

Kdyby mi Vance špinavou rukou znovu nezacpal ústa, z hrdla by mi unikl smích.

Tohle nebyla jen tak ledajaká gryverna.

Naše pouto se dmulo a sílilo s každým máchnutím jejích křídel. Vhuš – její obavy o mé bezpečí. Vhuš – její hněv nad mou bolestí. Vhuš – její surová touha zničit ty, kteří mi ublížili.

Moje gryverna, moje nádherná Sorae, si pro mě přiletěla.

Vřavou pronikl Cordelliin klidný hlas. „Všichni na svá místa. Pamatujte na svůj výcvik. Na tohle jsme se připravovali.“

Moje radostná úleva při té jistotě v Cordelliině tónu zakolísala. Blížila se gryverna, legendární nesmrtelný tvor, který byl zčásti drak, zčásti orel a zčásti lev. Nefungovaly proti ní prakticky žádné zbraně a usmrtit se taky téměř nedala.

Cordellie by měla být bez sebe hrůzou. Všichni by měli být bez sebe hrůzou.

Tak proč si zachovávali tak chladnou hlavu?

„Konečně,“ zamumlal Vance, zazátkoval svou lahvičku a spolu s těmi, jež vytrhl ostatním mužům, je schoval. Ale místo aby vstal, zůstával nade mnou klečet a věznil mě, oči upřené na oblohu.

Vzduch proťalo Soraino pronikavé zavrčení. Blížila se. Dokonce i přes dozvuky tlumivých účinků plameničky jsem ji prostřednictvím našeho pouta cítila velmi silně.

Díky bohům, že jsem si svou magii šetřila, místo abych ji vyplýtvala na Vancovy ubohé výhrůžky. Budu teď potřebovat každý střípek, abych se Strážcům dokázala ubránit, nasednout na Sorae a odletět s ní do bezpečí.

Každou vteřinou mě jistě najde, zachrání mě a vezme mě zpátky domů. Kdybych se jen dokázala vymanit ze sevření těch mužů a dostat se k ní…

Bojuj, nařídil mi ten hlas.

Brzy, slíbila jsem.

Vance mi sundal ruku z úst, aby mohl tasit větší zbraň. Tím mi umožnil natočit hlavu a zahledět se vzhůru.

Zpočátku jsem viděla jen mocnou okřídlenou siluetu v oslepující záři slunce. Náhle se vrhla střemhlav dolů přímo k mýtině v lítém útoku a slunce jí osvětlilo záda.

A má radost se proměnila v pocit naprostého štěstí.

Rozpuštěné tmavé vlasy mu šlehaly kolem olivové pleti, v jedné ruce třímal drahokamy vykládaný meč a ve druhé štít z fortoské oceli. Mezi mocnými křídly gryverny neseděl nikdo jiný než princ Luther Corbois.

Můj Luther.

Přestože nás musela dělit dobrá míle, jeho oči mě v okamžení našly. Prohlédl si mě, jak tam ležím přitisknutá k zemi, v ušpiněných šatech, celá zkrvavená a s Vancovým kolenem v žebrech.

Zuřivost, která mu zaplavila tvář, by dokázala srovnat se zemí celý kontinent.

Do očí mi vyhrkly slzy štěstí a z hrdla mi vybublal smích plný radosti.

Luther přežil. A přišel si pro mě.

Vůči bohům nebo lidem jsem pěstovala jen pramálo víry, ale v impozantní oddanost Luthera Corboise jsem věřila naprosto neochvějně. Nejednou mi dokázal, že by pro mou ochranu obětoval cokoliv, dokonce i vlastní život. Šel by klidně přes mrtvoly, jen aby mě přivedl domů, pomohl zachránit mou matku a stanul po mém boku ve snaze tuhle válku zastavit. A společně to všechno zvládneme.

„Připravte balistu,“ křikla Cordellie. „Počkejte, až se ta bestie přiblíží. Musíte mířit přesně.“

Obrátila jsem hlavu za jejím hlasem. Na okraji mýtiny, těsně v místě, kde začínaly stromy, stála skupina smrtelných kolem vysoké konstrukce, připomínající obrovskou kuši. V lučišti měla založený šíp velký jako člověk, s ostrým hrotem posetým kusy třpytivého černého kamene.

„U všech plamenů,“ zašeptala jsem. „Ne… ne!“

Cordellie k balistě připochodovala. „Pamatujte, divinit musí tu stvůru zasáhnout přímo do srdce, aby ji zabil. Máme jenom dva projektily, takže nestřílejte, dokud si nebudete naprosto jistí.“ Vrhla letmý pohled ke mně a zamračila se na Vance. „Řekla jsem ti, abys ji připoutal. Potřebujeme ji schovanou pod tím stromem, aby gryverna musela přistát.“

Vance a jeho muži ze mě konečně slezli, vytáhli mě prudce na kolena a začali mě vláčet hlínou zpátky ke stromu uprostřed mýtiny.

Znovu jsem vykřikla a začala sebou zmítat. „Cordellie, nedělej to – je mi věrná. Nedovolím jí, aby smrtelným ublížila, přísahám!“

„Je věrná Koruně Dědiců,“ křikla Cordellie v odpovědi. „Pokud zemřeš, obrátí se proti nám a zabije nás všechny. To nemůžeme riskovat.“

Sorae nad námi proletěla tak nízko, až mi závan vzduchu z jejích křídel rozvířil vlasy, a z hrdla si jí vydral ohlušující válečný ryk. Otevřela tlamu a vychrlila proud safírového ohně, jenž napříč mýtinou zanechal široký pruh spálené země.

Dav smrtelných se s křikem rozprchl. Někteří zareagovali příliš pomalu, jejich těla se v plamenech zaškubala a sesunula se k zemi, nehybná a bez života.

Bojuj, zapředl ten hlas, jejž okolní masakr jen vyburcoval.

Ne. Tohle jsem nechtěla. Žádnou smrt a krveprolití, Dědicové proti smrtelným. Nezáleželo na tom, že by mi tihle rebelové bez váhání podřízli krk, kdyby k tomu dostali příležitost. Jako královna bych měla sloužit vyššímu účelu.

Pokud byla cenou za mou svobodu taková jatka, pak ji zaplatit nehodlám.

Zoufale jsem sevřela v prstech Vancovu tuniku. „Můžu ji odvolat. Pusťte mě a já ten útok zastavím. Nikdo další zemřít nemusí.“

Popadl mě za paži a strhl si mě k sobě blíž. „Proč myslíš, že jsme tě nechali zrovna tady?“ zavrčel mi do obličeje.

Zamotala se mi hlava, mé vidění se rozostřilo a mysl mi závratnou rychlostí zaplavilo jedno strašné uvědomění.

Návnada.

Nepřipoutali mě na tom otevřeném prostranství proto, abych nedělala potíže nebo aby mě mohli z dálky pozorovat. Udělali to proto, aby mě vystavili. Aby sem nalákali mé ochránce a všechny je jednoho po druhém povraždili.

A začít chtěli se Sorae.

Vance mě shodil na zem u paty stromu. „Jednoho dne konečně přijmeš fakt, že Strážci se na rozdíl od vás zbabělých Dědiců nebojí umírat za to, čemu věří.“

Pokynul svým mužům, aby mě znovu připoutali řetězy, a já jsem se chabě začala štrachat pryč. Mé prsty ryly do bahnité země v marné snaze zachytit se čehokoliv, co by mi pomohlo se z jejich stisku vyprostit.

Nesměli mě do těch řetězů znovu vsadit. Pokud se jim podaří mě připoutat a Sorae mezitím přistane, budu tady uvězněná a z ní se stane snadný cíl pro jejich divinitový šíp. Moje magie nyní pulzovala silněji a dodávala mi tak jistotu, že pokud bude třeba, mohu ji použít. Stále se ale jednalo o pouhé uhlíky toho inferna, jež dokázala rozpoutat v plné síle. Stačilo se jen trochu přepočítat a opět o všechnu přijdu.

Jeden z mužů mě popadl za kotník a strhl mě zpátky. Stále jsem se pohybovala příliš pomalu a zesláble, a tak mu mé tělo snadno podlehlo.

Hlavou jsem při tom pohybu narazila do sukovitého kořene, tvrdého jako kámen. Nepěkně to křuplo a vidění se mi opět rozostřilo.

Sorae mou bolest díky poutu ucítila taky a vzplál v ní hněv. Stočila kurz letu zpátky ke mně, safírové plameny jí teď olizovaly špičaté tesáky a nozdry jí zářily.

„Pohněte,“ štěkl Vance. „Připoutejte ji.“

Chlapec, který u sebe měl předtím lahvičky, mi k poutům připevnil řetěz a chystal se ho spěšně zajistit. Nedokázal se však tlustým železným klíčem trefit do zámku, jak se mu stále třásly ruce.

Pokusila jsem se ho odstrčit, ale můj vzdor byl žalostně slabý. V důsledku vyčerpání, dehydratace a čerstvé, tepající rány na hlavě mě bezmála opouštělo vědomí.

Pronikavý řev přitáhl mou pozornost zpět k obloze a Sorainy zlaté oči se střetly s těmi mými. Vyslala ke mně po našem poutu vlnu emocí, jež mi jasně pověděly, co se chystá udělat.

Slibovala, že mě ochrání za každou cenu.

Sevřela jsem tomu chlapci zápěstí. „Běž,“ vyhrkla jsem na něj. „Letí sem. Uteč, hned!“

Oči měl vykulené úplně stejně jako já. Ohlédl se přes rameno na gryvernu, jež se k nám hnala vzduchem rychlostí blesku. „U nehynoucího ohně,“ zaskuhral. „Bohové mě ochraňujte.“

Upustil řetězy a odpelášil pryč. Ostatním mužům stačil jediný pohled na toho hrůzu nahánějícího tvora, který k nám mířil, a okamžitě opustili svoje pozice, aby se taky pokusili zachránit si život.

Zůstal jenom Vance. Vychrlil na své muže salvu nadávek a marně jim poroučel, aby se vrátili.

„Vypadni odsud, Vanci,“ křikla jsem na něj. „Zabije tě.“

„Nikam nejdu,“ prskl. „Nejsem zbabělec.“

„Lepší být zbabělec než mrtvola,“ vypálila jsem. „Pokud chceš tak strašně moc umřít, nech si to na nějakou důležitější bitvu. Já za tvůj život nestojím.“

Vypadalo to, že alespoň na tomhle se shodneme.

Vance riskl pohled přes rameno. Sorae už se řítila k mýtině, její oheň nás hrozil pohltit každou vteřinu.

Věnoval mi poslední pohled, tvář mu ze strany pomalu začínala zářit blížícím se žárem.

„Uteč!“ vykřikla jsem.

Obrátila jsem obličej vzhůru ke své gryverně a zavřela oči zrovna ve chvíli, kdy celý svět zmodral.

Dokonce i přes zavřená víčka mě azurová záře Soraina ohně div neoslepila. Plameny mě pohltily, spolkly mě jako mořské hlubiny, ale já jsem necítila žádné pálení, žádná zranění, žádnou bolest – pouze konejšivé teplo, které ve mně na jednu prchavou chvilku vyvolalo pocit naprostého klidu.

Pak jsem ale otevřela oči a spatřila válku.

Přesně mezi mýma nohama vedl dlouhý pruh zčernalé země, po okolní trávě poskakovaly bledě modré plameny. Obrovitý strom za mnou, k němuž mě předtím připoutali, se proměnil v hromadu popela. Zůstalo po něm pouze pár ohořelých kusů dřeva spolu s louží roztaveného kovu, jímž kdysi bývaly moje okovy a řetězy.

Rozhlédla jsem se s tím, že uvidím spoustu těl, ale nakonec se mi ulevilo, protože smrtelní stihli uprchnout. Všichni až na Vance.

Stačila by vteřina a mohl vyváznout živý a zdravý, ale jeho zvrácené hrdinství ho vyšlo draho. Ležel zhroucený na hromádce opodál, řval bolestí a držel se za zkrvavený, kouřící kus spáleného masa, který kdysi býval jeho paží.

Léčitelské instinkty mi velely pomoct a zachraňovat, a tak jsem k němu chtěla vyrazit, když tu se země dunivě otřásla.

Sorae přistála na sežehnuté zemi o něco dál. Zvrátila hlavu a zařvala tak zuřivě, až se listí stromů rozechvělo, načež vychrlila směrem k okolnímu lesu žhnoucí vlnu ohně v jasném varování, aby si smrtelní drželi odstup.

Moje šance na únik právě nastala.

Sorae se přikrčila, Luther jí sklouzl ze zad a zlověstně doskočil na zem. Jeho tělo se za stěnou vytrvalých plamenů a hustého kouře vlnilo jako vidina oázy v horké ignioské poušti.

Náhle jsem zoufale zatoužila padnout mu do náruče. Už v době, kdy jsme se stěží znali, pro mě bylo jeho objetí bezpečné, neproniknutelné a nevysvětlitelně správné.

Lutherova tichá síla se stala mým klidem uprostřed chaosu. I ten nejjemnější z jeho doteků mi dokázal pomoct najít ve všem zmatku správný směr nebo mě zachytit, když mě opouštěla rovnováha. Z nějakého důvodu jsem prostě věděla, že kdybych se k němu jen dostala, kdybych se ho mohla jen dotknout, našli bychom způsob, jak z toho ven.

Vyčerpání a úleva mě přiměly udělat vrávoravý krok vpřed. Mé oblečení shořelo v Sorainých plamenech, ale jejich očistný žár mě také zbavil všech stop zaschlé špíny a krve, takže moje kůže i duše působily zvláštně svěží.

Luther putoval pohledem po mém obnaženém těle, ale po té žhnoucí touze, z níž mě vždycky začalo šimrat v břiše, nezůstalo ani stopy. Jeho rysy místo toho ztvrdly, získaly na ostrosti jako ten nejničivější meč.

Dovedla jsem si představit proč. Moje pleť musela být sinalá, pohaslé oči podlité krví a kůže posetá čerstvými modřinami a ještě stále nezacelenými ranami.

„Kolikrát ti to mám opakovat – oči mám tady, Corboisi,“ křikla jsem na něj a dostala do svého chraplavého hlasu náznak škádlivého tónu. „Vážně bychom se měli přestat setkávat takhle.“

Jeho oči stouply k těm mým a v tu chvíli jsme klidně mohli být jediní lidé, kteří na tomhle světě zůstali.

Ačkoliv jsem toužila spatřit ten zářivý úsměv, jejž si šetřil jenom pro mě, moje popichování na něj ve spárech pekelného hněvu nefungovalo. Místo toho se mu v těch křišťálových tůních zračila nesmírná hloubka jeho oddanosti, jejíž intenzita mě málem poslala do kolen.

Jednou mi přísahal, že mu ani samotná smrt nezabrání, aby mi přišel na pomoc, a Luther Corbois si na plnění svých slibů velice zakládal.

Kdesi v koutku mysli mě polechtalo varování. Během uplynulých měsíců jsem si na tu těžkou, všudypřítomnou auru Lutherovy moci zvykla natolik, že jsem si jí téměř přestala všímat.

Ale nyní mou pozornost upoutala právě její absence. Ačkoliv nás nedělilo víc než třicet kroků, vzduch mezi námi zel chladnou prázdnotou, která v Lutherově přítomnosti působila nezaměnitelně špatně.

„Lučištníci, sejměte ho,“ nařídila Cordellie.

Napříč mýtinou vystřelila černá šmouha, jež mě přikovala na místě. Luther zvedl svůj štít před hruď těsně před tím, než se od kovu s cinknutím odrazil šíp a zanechal v něm drobnou prohlubeň.

Následoval další projektil, poté další a další. Luther se za svým štítem přikrčil, aby se před tím smrtícím deštěm skryl, a musel se na chvíli stáhnout zpátky k Sorae. Kolem něj se začínaly hromadit odražené šípy, a ačkoliv měla většina hrot z matné fortoské oceli, pár z nich neslo podobu toho strašlivého, nezaměnitelného černého třpytu. Každý divinitový šíp zanechal na štítu znatelnou stopu – ty pomalejší se do něj pouze otiskly, ale některé pronikly téměř až naskrz.

Pokud by jediný z nich našel svůj cíl, kdyby se dostal jen natolik blízko, aby ho škrábnul na kůži…

Zpoza štítu vykukoval Lutherův frustrovaný pohled. Kdykoliv se pokusil postoupit vpřed, další salva šípů ho přiměla se opět stáhnout.

Proč nepoužíval magii? Jediným trhnutím zápěstí by dokázal zaplavit celou mýtinu a poslat smrtelné do kolen, a přesto nic takového neudělal. Dělal si snad starosti, že bych se na něj naštvala, protože jsem ho tehdy před zahajovacím plesem požádala, aby Strážce ušetřil?

Měl snad v úmyslu se obětovat, aby ochránil nejen mě, ale aby ani neprolil krev smrtelných a ctil tak moje přání? Dokázal by zajít až takhle daleko?

Vůbec jsem se neodvažovala sama sebe zeptat, jestli bych takový obchod byla ochotná uzavřít.

Sorae mé vzrůstající obavy vycítila. Roztáhla křídla, aby jimi Luthera ochranitelsky zaštítila, natáhla dlouhý šupinatý krk a vychrlila směrem ke korunám stromů další proud ohně. Olistěné větvoví vzplálo modrým plamenem a křik a úpění se záhy proměnily v nechutné dunění – to jak zuhelnatělá těla padala ze stromů.

„Sorae, přestaň,“ křikla jsem. „Neubližuj jim –“

„Palte balistou!“

Na moment všechno utichlo. Poté se ozvalo vrznutí páky. Zadrnčení lana napjatého k prasknutí. A svist letícího projektilu.

Na přemýšlení nebyl čas. Neměla jsem možnost dumat ani nad touhou neprolévat krev smrtelných, ani nad cenou, kterou budu muset zaplatit za tu malou jiskru magie, jíž se podařilo proniknout dusivou mlhou plameničky.

A zatímco jsem sledovala, jak se ten obrovský šíp s divinitovým hrotem řítí vzduchem přímo ke střetu s tlukoucím srdcem mé gryverny, nezůstal mi čas na nic než uposlechnout toho jediného rozkazu…

Bojuj.

A stejně jako když na mě tehdy v lese zaútočil ten strašný vlk nebo když se mě po Výzvě pokusil napadnout Rhon Ghislaine, i nyní mi stačil pouhý náznak myšlenky, instinktivní, prchavá prosba o spásu, která způsobila, že se stříbřitě zablesklo a šíp byl pryč. Nahradil ho neškodný obláček popela, jejž odnesl zimní vánek.

Vidění mi téměř úplně zastřela temnota a já jsem padla na kolena. Vědomí se pro mě stalo neuchopitelným pojmem. Bez ohledu na to, co se mi právě podařilo udělat, mě to vyšlo velice draho, ať už co do magie, nebo energie.

Slyšela jsem, jak na mě Luther křičí jménem a jak se ke mně blíží jeho horečnaté kroky.

Poté se začal ozývat svistot šípů a bubnování jejich hrotů o štít, následované kletbami, jak se Luther musel opět stáhnout.

V tu chvíli mi došlo, proč jsem necítila auru jeho hluboké studnice moci. Byl totiž Dědicem Lumnosiny krve, a my se nacházeli v Arborosu. Pokud se Luther ocitl za hranicemi své terremère a neměl přitom na hlavě Korunu, jež by ho od účinků kouzla Zrození osvobodila, magii používat nemohl. Zde byl téměř stejně bezbranný jako běžný smrtelný.

A přesto si pro mě přišel.

„Nachystejte druhý šíp,“ nařídila Cordellie. „Rychle!“

„Ne,“ zaskuhrala jsem a pokusila se silou vůle postavit, ale moje tělo se jen vysíleně zhroutilo na bok. Srdce mi znepokojivě klopýtalo v rychlém, nepravidelném rytmu.

Náhle se mě zmocnila únava. Nepředstavitelná únava.

„Diem!“ Lutherův hlas zněl vypjatě a zoufale. „Diem, vydrž, jdu za tebou!“

Svět se rozkolébal a potemněl. Strážci po mé pravici naložili do balisty další třpytivě černý projektil. Moje magie však skomírala a já věděla, že podruhé útok zastavit nezvládnu.

Hlava mi vyčerpaně klesla na stranu. Luthera opustila veškerá příčetnost a on se ke mně rozběhl sprintem, nedbaje na smrtící déšť, který se na něj snášel. Sevřelo se mi srdce, když se mu jeden šíp zabořil do ramene a poté další do stehna.

Naše oči se střetly.

„Promiň,“ naznačila jsem ústy.

Vezmi ho domů a nevracej se.

Sorae nad mým tichým rozkazem, jenž k ní po našem poutu doputoval, nesouhlasně zavrčela, ale ignorovat ho nemohla. Bez ohledu na to, jak úporně mě toužila chránit, byla její vůle stále svázána tou mojí. Musela mě poslechnout, i kdyby mě její podřízenost stála život.

Ve dvou dunivých skocích se opět vznesla do vzduchu, až poryvy větru z jejích křídel vychýlily šípy z dráhy letu. Luther k ní vzhlédl, poté střelil zrakem zpátky ke mně a oči mu bezmála zčernaly pekelným hněvem.

„Opovaž se,“ zavrčel. „Diem –“

Jeho zuřivá slova uťaly Sorainy spáry, které se mu sevřely kolem hrudi a zvedly ho do vzduchu.

„Palte balistou!“ vykřikla Cordellie.

Zachraň je, prosila jsem ten hlas úpěnlivě.

On však neodpověděl.

Moje božské dědictví nemělo už z čeho brát. A já také ne.

Hlava mi klesla na měkkou půdu, skelnatý zrak se mi rozostřil. Poslední věc, kterou jsem viděla, byl odraz slunečních paprsků od divinitového projektilu, jenž se řítil přímo směrem k letící gryverně a raněnému muži.

Šestá kapitola

Znovu jsem se topila.

Stejně jako předtím mě drželi přikovanou na místě, paže a nohy přišpendlené u boků. Na tvář mi vyšplíchla tekutina, poté mi stiskli nos a ústa zacpali rukou, abych je nemohla otevřít.

„Polkni,“ nařídil mi povědomý hlas.

Oči se mi otevřely. Instinktivně jsem sebou začala zmítat, neboť se mi veškeré myšlenky vykouřily z hlavy a zbyl pouze instinkt bojuj nebo uteč, jejž ve mně zažehla hrozba smrti. Zatímco jsem se pokoušela vyprostit, k mým uším doléhalo řinčení řetězů a do kůže na zápěstí se mi zarýval chladný kov.

„Tohle už jsme tu jednou měli,“ řekl ten hlas znovu. „Přestaň se vzpírat a polkni.“

Moje oči střelily k jeho původci. Kousek ode mě stála Cordellie a sledovala mě s neústupnou apatií.

„Potřebuješ tekutiny, Diem,“ pronesla bez obalu. „Pokud se nenapiješ, znovu tady omdlíš a příště už se dost možná nevzbudíš.“

Nejspíš mi došlo, že její slova až příliš zavánějí pravdou, a tak se mé hrdlo nedobrovolně otevřelo a tu tekutinu s hořkou příchutí plameničky propustilo. Slabé hučení magie v mé hrudi se zadrhlo a znovu ustoupilo naprosté prázdnotě.

Cordellie kývla a ruce, jež mi držely obličej, zmizely.

„Bylo tohle vážně nutné?“ zasípala jsem a lapala při tom po dechu, abych ulevila rozbolavělým plícím.

„Ano,“ pronesla úsečně a tvrdým pohledem mě vybízela, abych se to pokusila rozporovat. „Hodláš se příště napít dobrovolně, nebo si to zopakujeme?“

Chvíli jsem tam jen tiše ležela, snažila se popadnout dech a dávala své zmatené mysli pár vteřin na to, aby vzala na vědomí fakt, že se ve skutečnosti netopím v hlubinách Posvátného moře.

Vybavilo se mi, jak jsem ležela na mýtině a vzdorovala Vancovi, který se mi pokoušel odebrat krev. Potom přiletěla Sorae s Lutherem a strhla se vřava a potom…

Ta balista.

Krev mi hlasitě začala hučet v uších.

„Zabili jste je?“ šeptla jsem. „Mou gryvernu a mého…“ Hlas mě zradil, neboť se mi stále nedostávalo vhodných slov, jimiž bych popsala, čím se pro mě Luther stal.

„Osm mých lidí zemřelo. A dalších dvacet utrpělo závažné popáleniny.“ Z Cordelliina hlasu odkapávalo opovržení. „Měla bych ti odpovědi odpírat a nechat tě trpět stejně, jako teď trpí jejich rodiny.“

„Prosila jsem vás, abyste přestali útočit. A když jsi to odmítla udělat, odvolala jsem svou gryvernu a poslala pryč nejsmrtonosnějšího Dědice v celém Emarionu dřív, než by vás roztrhal na kusy.“ Moje hlava klesla na stranu, abych se jí mohla podívat do tváře, a z hrdla mi unikl krutý, zahořklý smích. „Tvoji lidé nezemřeli kvůli mně, Cordellie. Jsou mrtví kvůli tobě.“

Jeden z mužů mě nakopl do žeber, až mě shodil z klády, na kterou mě předtím položili, a poslal mě tak bezohledně k zemi obličejem napřed.

Zaúpěla jsem a chytila se za bok, neboť mi do něj při každém nádechu vystřelovala ostrá bolest. Žádný ze Strážců se ani nepokusil mi pomoct. Dokonce i Cordellie tam jen dál netečně stála a sledovala, jak se na lesní půdě s pažemi ovinutými kolem trupu svíjím bolestí.

Aniž bych sebou přestala škubat a cukat, otočila jsem se namáhavě na záda. „Astrůvka bílá,“ vyšlo ze mě skřehotavě.

Cordellie naklonila hlavu ke straně. „Cože?“

„Rozmačkejte její stonky na pastu a popáleniny s ní potřete.“ Znovu jsem zakašlala, zaklela v návalu bolesti a poté se přiměla procedit zbytek. „Urychluje hojení a bojuje s infekcemi. Její okvětí má pět lístků a fialový střed. Obvykle roste u řeky.“

Zpočátku nic neříkala. Sledovala mě nečitelným pohledem, jejž jsem jí zamračeně oplácela. Konečně obrátila pozornost ke skupince tří Strážců a trhla bradou. „Běžte, ale nedávejte to raněným, dokud to nevyzkouším na sobě.“

S kývnutím se vytratili.

Prohlédla jsem si ji. „Ty máš nějaké popáleniny?“

„Ne.“ Přimhouřila nad mým zdviženým obočím oči. „Spálím se u ohně a vyzkouším to na sobě.“

Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo začít křičet. „To mi vážně tak strašně nevěříš?“

Neodpověděla.

S povážlivým úsilím a bolestným úpěním se mi podařilo posadit a opatrně se opřít o kládu. Cordellie si dřepla vedle mě a pozvedla velkou polní láhev. „Napij se.“

Probodla jsem pohledem její ruku, poté její tvář a následně vzdorovitě zaťala čelist.

Cordellie si povzdychla. „Tak to budeme muset udělat po zlém.“ Pokynula svým lidem, aby mě chytili.

„Ne, dost,“ křikla jsem a vytrhla jí láhev z ruky. „Fajn. Napiju se.“

„Ne, vypiješ to,“ nařídila. „Vyliješ jedinou kapku a nechám tě znovu podržet tak rychle, až se ti zamotá hlava.“

Spolkla jsem řadu uštěpačných poznámek a začala si lahev zvedat ke rtům, ale ruce se mi nekontrolovatelně třásly – částečně v důsledku mého politováníhodného stavu a částečně hrůzou, jaký osud asi potkal Sorae a Luthera. Upřímně jsem nedokázala odhadnout, jestli se zvládnu napít, aniž bych se polila, a brát její výhrůžku na lehkou váhu mi nepřipadalo jako dobrý nápad.

Sevřela jsem prsty kolem láhve a silou vůle je přiměla, aby se přestaly chvět, v zoufalé snaze skrýt, kolik síly mi schází. Mé úsilí však přišlo vniveč, neboť mi hlava poklesla, vidění se mi rozmazalo a já jsem měla co dělat, abych zůstala při vědomí.

Následovalo šustění látky a nato mě u boku zahřálo teplo těla. Cordellie mi vzala láhev z roztřesených rukou a zvedla mi ji ke rtům.

Zaklonila jsem hlavu, abych se mohla dlouze napít, ale hanba mi nedovolila pohlédnout jí při tom do očí. Když se mi obličej zkroutil odporem, zatvářila se pobaveně. Dokonce ani po deseti letech každodenního užívání jsem si na palčivou pachuť plameničky, která připomínala tekutý popel, nedokázala zvyknout.

Znovu mi zvedla láhev k ústům, ale já jsem semkla rty. Střelila po mně tvrdým pohledem. „Diem…“

„Zabili jste je?“

Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst, tak moc chladně a nevzrušeně se tvářila.

V očích mě začaly pálit čerstvé slzy, a tak jsem zuřivě zamrkala, abych je zahnala. Tihle lidé mě zlomenou neuvidí. Takové uspokojení si nezasloužili.

„Zabili jste je?“ sykla jsem.

„Ne,“ přiznala nakonec. „Náš šíp minul a oba unikli.“

Temeno mi těžce kleslo na kládu a zaplavila mě úleva. Stále nebylo jisté, že Luther vyvázl bez úhony. Našly si ho dva šípy. Pokud měl jeden z nich divinitový hrot, Luther už mohl být po smrti.

Ale stále mě provázela naděje. A naději je zapotřebí opatrovat až do posledního dechu.

„Napij se, Diem.“

Mé ruce v jejím sdělení nalezly trochu síly, a tak jsem si od ní láhev vzala a začala pít.

Během toho můj zrak analyzoval nové prostředí. Obklopovaly mě stany a nedaleko se nacházel kamenný kruh, jenž musel sloužit jako tréninkový ring. Opodál praskal velký oheň a řada menších ohňů olizovala bublající hrnce a jehlice s nabodnutými kusy drobné zvěře. Vzduchem se nesla směsice hovoru, cinkání zbraní a obecných zvuků života. Hrstka Strážců stála kolem mě, ale bezpočet dalších se hemžil v pozadí, a kdykoliv mě míjeli, vrhali mým směrem kradmé, nenávistné pohledy.

Bohům dík jsem už aspoň nebyla nahá, neboť mě oblékli do obyčejného oděvu smrtelných. Prosté kožené kalhoty a lněná tunika vypadaly jako mé každodenní šaty z doby před tím, než se ze mě stala královna, a mě to nečekaně uklidňovalo. Připomínalo mi to, kým zčásti jsem a za co bojuju.

Museli mě přesunout mnohem hlouběji do lesa, protože po mýtině nezůstalo ani stopy. Vegetace tu byla hustší a rostla mnohem volněji, což znamenalo, že budeme dokonale skrytí před zvědavými gryvernami, jež by nad lesem mohly prolétat. Žádná cesta se poblíž také nejspíš nenacházela, aby na nás nemohl narazit nějaký lovec nebo kolemjdoucí.

Dokonalá lokace pro tábor odboje.

Když jsem dopila poslední kapku, Cordellie si opřela předloktí o kolena a s rukama sepjatýma se předklonila. „Dokázala jsi použít magii. To by nemělo být možné.“

„Se mnou je to vždycky samé překvapení,“ pronesla jsem suše.

Jako třeba že pořád žiju, napadlo mě.

„U stromu, kde jsi předtím byla připoutaná, jsme našli zakopanou několikadenní zásobu jídla.“ Pozvedla obočí. „Předpokládám, že jsi tu hlínu zalila taky pár hrnky plameničkového čaje?“

Já ji v odpovědi jen provrtávala pohledem.

Tiše se uchechtla. „Ty jsi vážně Auraliina dcera.“

Její poznámka ve mně vyvolala matoucí směsici pýchy, vzteku, pohrdání a obav – dokonalý odraz složitých pocitů, jež jsem si vůči své matce za její dlouhou nepřítomnost vypěstovala.

Cordellie mávla na nějakou ženu, stojící opodál s velkým pytlem v ruce.

Ta si ale vak zvedla k hrudi v očividné neochotě se ho vzdát. „Při vší úctě, matko Dell, vyplýtvala spoustu jídla, které naši lidé potřebují. Už tak máme stěží co do úst. Pokud chce umřít hlady, neměli bychom jí bránit.“

Ostatní souhlasně zamručeli.

Cordellie mě zpražila významným pohledem, z nějž se dalo snadno vyčíst, že by proti tomu velké námitky neměla, ale poté zavrtěla hlavou a vzhlédla ke smrtelným. „Tahle žena nám pomohla s útokem na ostrově a taky se podílela na jedné misi v Lumnosu, díky níž teď má mnoho z vás zbraně fungující proti Dědicům.“

Svraštila jsem nad její obhajobou tvář. Netoužila jsem být spojovaná ani s jedním útokem, a kdybych znala celou pravdu, nikdy bych se do žádného z nich nezapojila. Ale na podobné řečnění teď nejspíš nebyla vhodná chvíle.

„Taky je to královna Dědiců, která Strážcům ve své říši může poskytnout bezpečný přístav,“ pokračovala Cordellie. „Měli bychom ji nechat zemřít z prosté škodolibosti, nebo pamatovat na naše poslání a udělat všechno pro to, abychom našim lidem zachránili život?“

Žena se zarděla. „Ano, jistě, matko Dell. Pro naše lidi uděláme všechno.“ Střelila po mně zakaboněným pohledem, poté mi mrskla vak k nohám, otočila se na patě a odešla.

„Mockrát ti děkuju, sestro,“ zavolala jsem za ní přehnaně sladkým hlasem. Žena se na mě neotočila, ale oplatila mi ta slova zdviženým prostředníčkem, nad nímž mi na tváři vytanul pokřivený úsměv. „Líbí se mi.“

„Nemyslím si, že je to vzájemné,“ zamumlala Cordellie.

Vzala jsem vak do ruky, otevřela ho a objevila uvnitř bochník tvrdého chleba spolu s několika pruhy sušeného masa. Jednalo se o prostý studený pokrm, ale po téměř týdenním hladovění by se mi začaly sbíhat sliny i nad miskou vývaru z kožených bot. Zvedla jsem si vak k nosu a s potěšením zjistila, že necítím ani stopu typického pachu plameničky. Můj žaludek souhlasně zakručel, a tak jsem se do jídla pustila s takovým zápalem, až mi málem bylo trapně.

„Už žádné zdrogované jídlo?“ zeptala jsem se mezi sousty.

„Ne. Ale odteď budu osobně dohlížet na to, abys každou dávku vypila. Na chůvu jsi podle mě už moc stará, ale jinou možnost očividně nemám.“

„Nemůžu se dočkat. Klidně si na moje neotesané způsoby postěžuj mojí matce, až se s ní uvidíš.“

Ústa se jí při mé sarkastické poznámce napjala. „Ten muž se na tebe díval, jako by se chystal povraždit samotné bohy, jen aby se k tobě dostal. Předpokládám tedy správně, že se tě on i ta gryverna pokusí zachránit znovu?“

„Gryverna ne. Nařídila jsem jí, aby se nevracela. Ale ten muž…“ Chuť k jídlu mě opustila a ruce mi klesly do klína. „Ten ano.“

„A předpokládám, že příště nepřijde sám, mám pravdu?“

Zvažovala jsem, jak odpovědět. V duchu si nejspíš představovala, že si pro mě Luther přijde s celou emarionskou armádou v zádech. Něco takového však nebyl jeho styl a mně nezbývalo než doufat, že mě zná natolik dobře, aby v zájmu mojí záchrany proti skupině smrtelných nepoštval hněv krále Fortosu. Ale také mě svíral strach, že na něj Cordellie nastraží nějakou past, pokud bude očekávat, že se Luther vrátí sám.

„Udělá všechno, co bude v jeho silách, aby mě vysvobodil,“ pronesla jsem opatrně. Ať si z toho vezme, co uzná za vhodné.

Unaveně si povzdychla a vzhlédla ke zbytku Strážců. „Budeme muset přesunout tábor. Začněte o tom informovat ostatní, ať si sbalí věci.“ S kývnutím ji poslechli a vytratili se.

Seděly jsme tam samy v tichosti několik minut, než jsem spořádala i zbytek jídla. Když už žádné nezbývalo, Cordellie mi okovy na zápěstích zajistila dalšími řetězy a pevně je omotala kolem spadené klády.

„Budeš pro mě muset najít nějaké jiné místo, pokud sem chceš přilákat další z mých blízkých a všechny je povraždit,“ pronesla jsem hořce.

Posadila se do trávy naproti mně. „Sotva tě korunovali a tobě už tak strašně záleží na nějakém Dědici a gryverně?“

Podle nesouhlasného podtónu v jejím hlase se zdálo, že si nedovede představit, že by jí na komkoliv ze světa Dědiců kdy sešlo. Sama jsem ten pocit ještě před nedávnem dobře znala. A nejspíš by mě nikdy neopustil, kdyby se mi nad hlavou zničehonic neobjevila Koruna.

„Jsi vůdkyně místní skupiny,“ řekla jsem. „Máš tady lidi, kteří jsou ti skálopevně loajální? Kteří v tebe věří tak moc, že by se postavili jisté smrti, jen protože jsi je o to požádala?“

Vážně kývla. „Ano, mám.“

„Tak jak by ses asi cítila, kdybych tě přivázala ke stromu, počkala si, dokud tě nepřijdou zachránit, a potom je všechny přímo před tvýma očima brutálně zavraždila?“

Zavrtěla se. Očividně se jí ta představa vůbec nezamlouvala. „Ta gryverna je zvíře, a ne člověk.“

„Ta gryverna má ve svém srdci víc lidskosti než většina lidí, které jsem kdy potkala, včetně některých Strážců. Což mi připomíná…,“ ošklivě jsem se usmála, „jak se má Vance?“

Tváří jí probleskla jakási zvláštní emoce, příliš rychle na to, abych ji dokázala rozluštit. „Zotavuje se. Paži má ale ve špatném stavu. Nevím jistě, jak moc mu bude k užitku, až se mu všechna zranění zahojí.“

Očekávala jsem, že ve mně ta novina vyvolá oprávněné zadostiučinění. Vance koneckonců ani nemrkl, když do mě řezal a sledoval, jak krvácím.

Ale já jsem byla Dědička, uzdravím se. Zato Vance si jizvy po tomhle zranění ponese po zbytek života. Utrpení smrtelného ve mně radost vyvolat nedokázalo. Dokonce ani pokud šlo o něj.

„Můžu ho prohlédnout,“ nabídla jsem se. „Matka mě osobně učila léčitelství. Klidně ho i ostatní raněné ošetřím, pokud chceš.“

Vypadalo to, že ji můj návrh vylekal. „Tohle podle mě není dobrý nápad, Diem. Už tak budu mít co dělat, abych svoje lidi uhlídala a oni se ti nepokusili pomstít. Pokud by ve tvojí péči kdokoliv zemřel, přestože bys s tím nemohla nic udělat, obávám se, že by se jich na tebe vrhlo víc, než bych dokázala zarazit.“

Naježila jsem se. „Jak jako, aby se mně pokusili pomstít? Já je přece nezranila. Poslala jsem svou gryvernu pryč.“

„Ať je to, jak chce, momentálně jsi jediná Dědička v tomhle táboře a moje lidi zabilo stvoření, které slouží právě Dědicům. Ovládá je touha po krvi a není tu nikdo jiný, na kom by si ji mohli ukojit.“

Záda mi klesla zpátky na kládu. Uvolila jsem se spolupracovat v naději, že si tím u smrtelných vysloužím trochu důvěry. Místo toho jsem si z nich nadělala nepřátele pouhou svojí existencí.

„Co se vlastně děje mezi tebou a Vancem?“ zeptala se. „Vypadá to, že to mezi vámi dvěma pěkně skřípe.“

„On ti to neřekl?“

„Pověděl mi svou verzi příběhu.“ Naklonila hlavu ke straně. „Ráda bych slyšela i tu tvoji.“

Dlouze jsem si ji prohlížela a zvažovala, jestli jí povědět celou pravdu. Poté, co jsem ji viděla vést útok proti Lutherovi a Sorae, mi dělalo problém přesvědčit sama sebe, že jí můžu důvěřovat, přestože mě k tomu Brecke nabádal. Ale moje matka se s ní přátelila, což by jí mělo poskytnout alespoň nějaké body k dobru. Navíc se jí ve tváři zračila upřímnost, která ve mně vyvolala jiskřičku naděje.

A tak jsem jí pověděla o všem – jak mě vražda toho malého chlapce a jeho matky přiměla připojit se ke Strážcům, jaké mise mi Vance uložil a taky že mi vadily jeho nemilosrdné metody, kvůli nimž považoval všechny, dokonce i děti, za nutnou oběť. Pověděla jsem jí, jak se mi podařilo utéct mu v tu noc, kdy Strážci zaútočili na zbrojnici, a jakou zášť v něm tento můj čin vyvolal ještě předtím, než si mě vybrala Koruna. Zášť, v níž se jen utvrdil, když jsem v onen večer před zahajovacím plesem poslala smrtelné bez krveprolití zpátky domů.

„Ale Vance mě podezříval už předtím, než jsem se ke Strážcům připojila,“ řekla jsem poté, co mé vyprávění dospělo ke konci. „Myslím, že mi nikdy nevěřil, protože věděl, kdo byl můj otec.“

„Spíš protože věděl, kdo je tvoje matka,“ zamumlala téměř neslyšně.

„Moje matka?“ zamračila jsem se. „Ona a Vance by si přece měli rozumět.“

A jí znovu cosi problesklo tváří, příliš letmo na to, aby se to dalo rozklíčovat.

Vzápětí Cordellie svoje rysy přiměla vrátit se zpět k nezúčastněnému výrazu. „Ti dva velice úzce spolupracovali. Vance se ke Strážcům přidal krátce po ní a jeho loajalita vůči našim zájmům je nezlomná. Proto ho jmenovala svým zástupcem. Byli to… jsou spolupracovníci.“

Znenadání se zarazila. Vypadalo to, jako by k tomu chtěla ještě něco dodat, ale nakonec zůstala zticha – možná z loajality vůči mojí matce – a já se rozhodla na ni nenaléhat. Břímě, jež člověku na hřbet naložila matčina tajemství, jsem sama znala až příliš dobře.

„Diem,“ oslovila mě po chvíli ticha, „považuješ se stále za Strážkyni?“

Pokrčila jsem rameny. „Jako by na tom záleželo. Obě víme, že Strážci už mě mezi sebe nikdy nevezmou.“

„Na to jsem se neptala,“ řekla odměřeně. „Když jsi sem přišla, říkala sis sestra. Myslela jsi to vážně?“

Sklopila jsem pohled a skousla si ret. Ačkoliv si zasloužila upřímnou odpověď, pravda skrývala mnoho spletitých zákoutí.

„Souhlasím s tím, o co Strážci usilují, totiž že je třeba pomáhat smrtelným a ukončit bezpráví,“ začala jsem pomalu a svá následující slova pečlivě volila. „S radostí bych tuhle Korunu zničila, kdyby to znamenalo, že tím nadvládu Dědiců ukončím. Když Spříznění svěřovali kontrolu nad tímhle kontinentem do rukou svým dětem, nejspíš to mysleli dobře, ale jejich experiment nefungoval. Moc Dědice zkazila.“

Souhlasně kývla. Zhluboka jsem se nadechla a vychrlila na ni zbytek svých slov.

„Přesto nesouhlasím s tím, že je Dědice potřeba úplně vyhubit, abychom je porazili. Neměli bychom vraždit nevinné nebo někoho trestat jenom na základě jeho krve. Ti, kteří se skutečně provinili, by samozřejmě zaplatit měli, ale…“ Odmlčela jsem se a vzhlédla zpátky k ní. „Čekala jsem, že Dědicové budou chladní a neschopní soucitu, protože mě k tomu všichni odmala vedli. Nikdy by mě nenapadlo, že mezi nimi objevím dobré lidi. Laskavé lidi. Takové, kteří se způsobem, jakým je se smrtelnými zacházeno, také nesouhlasí. Postupně se z mnoha z nich stali mí přátelé, rádci…“

Slova mi uvázla v hrdle, neboť mi došlo, kolik pro mě Luther, Taran, Alixe, Eleanor, Lily, a dokonce i Perthe začali znamenat. Jakou loajalitu mi projevovali, přestože se ode mě na oplátku dočkali jen nedůvěry. Jak moc věřili v mou vizi nového, lepšího světa.

„Pro člověka, co se celý život schovává v bezpečí uvnitř paláce, je snadné nespravedlnost odsoudit,“ pronesla stroze. „Pokud proti tomu nezačnou nic dělat, jejich soucit má stejnou váhu jako lhostejnost. Dobré úmysly ještě nikomu život nezachránily.“

„Měli pro to udělat víc,“ souhlasila jsem. „A určitě bychom měli trvat na tom, aby toho víc udělali teď. Ale opravdu si za takový zločin zaslouží zemřít? Někteří Strážci nebudou spokojení, dokud všechny Dědice do jednoho nepřivedou do hrobu. Takové řešení odmítám přijmout.“

Cordellie si přejela rukou po dlouhých, tenkých copáncích, jež jí spadaly na ramena, a zatvářila se zamyšleně. „Přiznávám, že si mezi našimi lidmi dovedu představit mír. Nejsi první z Dědiců, kteří nám pomáhají. Jsou tu ještě… další. Někteří v až nečekaně vysokých pozicích.“

„Vyšších než s Korunou na hlavě?“ popíchla jsem ji.

Neodpověděla. Jen se opět zahleděla do lesa, ztracená v myšlenkách.

Nakonec se zvedla k odchodu. Natáhla jsem po ní ruku, abych ji zastavila, ale řetězy mi strhly zápěstí zpět. „Musím se vrátit do Lumnosu, Cordellie.“

„Pokud tě tam někdo uvidí, naše snahy o vykoupení tvé matky přijdou vniveč.“ Střelila po mně nesouhlasným pohledem. „Tvrdila jsi, že hodláš udělat, cokoliv bude třeba, abys ji zachránila.“

„Taky že ano. Ale…“ Promnula jsem si dlaněmi obličej a s náhlým bodnutím nejistoty si povzdychla.

„Palác v Lumnosu je zabezpečený krevlicemi, to jsou zámky, které je možné otevřít jenom s pomocí krve Koruny a –“ Zarazila jsem se dřív, než se ze mě stačila vyřinout celá pravda, jež by jí prozradila, že stejný účinek má i krev mého bratra. „Vance mou krev získal a chce je všechny vidět mrtvé. Vplíží se tam v noci a zabije je ve spánku.“ Obočí se mi stáhlo. „Tebe to možná nevzrušuje, ale –“

„Já nejsem Vance,“ uťala mě. „Z nevinných si terč nedělám.“

„Z těch dvou, kteří mě přišli zachránit, sis terč klidně udělala.“

„Ta tvoje gryverna v průběhu staletí zavraždila bezpočet smrtelných.“

„Ne z vlastní iniciativy,“ vypálila jsem. „Nařídily jí to Koruny.“

Naklonila hlavu ke straně. „Copak dnes moje lidi nezabíjela z vlastní vůle? Nebo jsi jí to nařídila přímo ty?“

Ta slova mě zasáhla jako úder pěstí. Přesně před tímhle mě Luther jednou varoval.

Gryverny jsou sice věrné svým Korunám, ale mohou jednat i o své vlastní vůli. Pokud máš z někoho strach nebo někoho opravdu nenávidíš, mohla by ho zabít, jen aby tě potěšila.

Sice jsem dříve ze smrti těch smrtelných obvinila Cordellii, ale přitom je Sorae zabila pro mě. Aby mě ochránila, aby mě pomstila, aby mi udělala radost. Nebýt mě, všichni by teď byli naživu.

Další krev, kterou musím splatit. Další mrtví, jež navždy spolkne zem.

Zaťala jsem čelist, náhle plná frustrace. „A ten Dědic, co si pro mě přišel? On se snad k nevinným neřadí?“

„Myslíš prince Luthera?“ Cordelliin výraz zkysnul. „Ale ano, moc dobře vím, co je zač. Oblíbený žáček zesnulého krále a zároveň muž, který má na svědomí popravy polosmrtelných dětí. To, že k tobě očividně chová nějaké city, jeho zločiny nesmaže.“

Chtěla jsem ho začít obhajovat, ale nakonec to neudělala. Tohle tajemství měl právo sdílet jedině on, a pokud se moje matka před Cordellií rozhodla pomlčet o tom, že spolu s Lutherem zmíněné děti naopak ochraňovali, třeba k tomu měla svůj důvod.

„Jde o to,“ zavrčela jsem, „že šlechta možná je zhýčkaná, ale nejsou to žádní vrazi. Jenom hrstka z nich si opravdu zaslouží takovou spravedlnost, jakou rozdává Vance.“

Popravdě mi činilo potíž rozhodnout, jestli si ji zaslouží kdokoliv z nich. Ačkoliv takový Garath s Remisem nebyli hodni ničeho jiného než mého pohrdání, o mém přání chránit smrtelné věděli a stáli při mně – sice s nelibostí a v zájmu vlastního prospěchu, ale stáli. Zatím jsem neviděla, že by jejich surovost musel strpět kdokoliv jiný než já, a moje malichernost nedosahovala takových mezí, abych sledovala, jak je někdo zabije ve spánku. Aspoň zatím ne.

A co se týče Aemonna… v něm se skrývala jak laskavost, tak krutost. Když mu díky Remisovi připadla funkce odpovědného vymahatele, ocitl se na rozcestí mezi nenávistí vštípenou jeho otcem a dobrem, jež se v něm dle mého názoru také skrývalo. A nedalo se s jistotou říct, kterou z těch dvou cest se vydá.

Mezi Dědici se samozřejmě nacházeli tací, kvůli jejichž smrti bych o klidný spánek nepřišla (jmenovitě vůdci rodu Hanoverrů), ale žádného z Corboisů bych k popravě Vancovou rukou neodsoudila.

Pozvedla jsem bradu o něco výš. „Jsem královna Lumnosu. Strážci ve mně možná vidí falešnou vládkyni, jež si svůj trůn nezasloužila, ale já svou povinnost chránit svoje lidi beru velice vážně. Musím se vrátit do své říše, než vypuknou jatka. Ať už mezi smrtelnými, nebo mezi Dědici.“

Cordellie zvážněla. „I kdyby to tvou matku stálo život?“

Ramena mi poklesla. Na to jsem jí odpovědět nedokázala. Nezbývalo mi než se modlit, že takové rozhodnutí nikdy nebudu nucena učinit.

Přejela mě zádumčivým pohledem a poté se obrátila k odchodu. „Promyslím si to.“

„Cordellie, prosím –“

„Říkám, že si to promyslím,“ zavolala za mnou, aniž by se zastavila. „Vance se stále zotavuje v táboře, takže prozatím jsou tví lidé v bezpečí. Kéž bych to samé mohla říct o těch svých.“

Sedmá kapitola

Následujícího rána jsme vyrazili hledat nové tábořiště.

Přestože mi Cordellie poskytla přístup k čisté vodě, teplému jídlu, a dokonce mi na noc opatřila i přikrývku, škody, které jsem svému tělu způsobila, musely být rozsáhlejší, než se zpočátku zdálo. Když jsme totiž několik hodin pochodovali divočinou, dělalo mi problém se smrtelnými vůbec udržet krok.

Nepomáhal tomu ani fakt, že Cordellie trvala na tom, abych měla zavázané oči. Neměla jsem svou polohu komu a jak sdělit, neboť plamenička přeťala mé spojení se Sorae, ale Cordellie moje sliby neposlouchala, a tak mi nezbylo než slepě klopýtat o každý kámen a spadlou větev, jež se mi připletly pod nohy.

Napadalo mě, kde bychom se asi mohli nacházet. Vzdálené vlnobití a křik racků nasvědčovaly tomu, že se blížíme k pobřeží. Navzdory zimnímu období se kolem oteplilo a vzduch se zdál sušší, takže nás cesta musela zavést blíž k pouštnímu podnebí Igniosu, říše písku a plamene, a nikoliv k vlhkým pralesům Faunosu, říše šelem a bestií, ležící na západ od Arborosu.

Nakonec jsme dorazili na místo a smrtelní se pustili do budování provizorní vesnice. Moje časté nabídky pomoci buď zcela ignorovali, nebo mi je opláceli barvitými popisy, kam si mám svou ochotu strčit.

Pracovali však velice efektivně, což mě dovedlo k podezření, že se nejspíš přesouvali často. Než se prvního dne snesl soumrak, tábor vypadal, jako by na místě stál už týdny, a nikoliv pár hodin.

Místní Strážci, na rozdíl od těch lumnoských, žádný život mimo tábor odboje nevedli. Neměli domov, do nějž by mohli uprchnout a schovat se v bezpečí normality před hrozbami, které pro ně jejich nelegální rebelie představovala, tak jako to po léta dělala například moje matka. Mezi stany zde žily děti, staří lidé i celé rodiny.

Izolovat prozrazené členy nebo zmírnit jakékoliv dopady v takovém uskupení nepřicházelo v úvahu. Pokud by Dědicové přišli na to, co tady dělají, každého z těch smrtelných by odsoudili k smrti.

Toužila jsem se dozvědět, co je k takovému životu přivedlo. V Arborosu se poblíž Prstencové stezky také nacházelo Město smrtelných – s matkou jsme v něm přebývaly při našich každoročních výpravách za účelem návštěvy obrovských arboroských trhů s léčivými bylinami. Tak proč se tito smrtelní rozhodli pro kočovný život hluboko v lesích?

Byli to snad uprchlíci, kteří jsou v ostatních říších hledaní tak jako Brecke? Nebo je z domova vyhnali ostatní smrtelní ze strachu, že na ně jejich spolčení s rebely přivolá hněv Dědiců? Anebo ve svoje záměry neochvějně věřili a nezdráhali by se za ně třeba i položit život?

Ale i kdyby se mnou svůj příběh chtěli nakrásně sdílet, Cordellie zajistila, aby k tomu nedostali příležitost. Během následujícího týdne mi za všech okolností dělali společnost dva Strážci, kteří museli mít v popisu práce mě nejen hlídat, ale taky dávat pozor, aby se ke mně žádný jiný smrtelný ani nepřiblížil.

Moje stráže po žádné konverzaci netoužily, naopak to vypadalo, že v nich můj zájem vyvolal o to větší podezření. Po několika dnech jednostranných pokusů o navázání hovoru jsem však zjistila, že pokud budu předstírat spánek, nakonec si začnou povídat mezi sebou. Po tomto zjištění se u mě záhadně rozvinula závažná narkolepsie, kvůli níž jsem „dřímala“ v jednom kuse.

A když se jedné noci všichni smrtelní uložili ke spánku a tábor utichl, moje vytrvalost se konečně vyplatila. Muž a žena, kteří mě hlídali, nějakou dobu probírali drby z tábora a nadávali na Dědice, ale poté se jejich diskuze stočila k aktivitě Strážců v ostatních říších.

„Armáda se prej ani nepokusila dobýt ten ostrov zpátky,“ řekl muž. „Obklíčily ho bitevní lodě, abysme se nemohli dostat jak na něj, tak zpátky na pevninu, ale neposlali tam žádný vojáky.“

„Ti grázlové a ten jejich dlouhej život,“ prskla žena. „Nejspíš mají v plánu si počkat, až tam smrtelní umřou stářím.“

„Matka Dell říká, že se tam musí dostat zpátky v Den zrození, jinak jim ta jejich magie začne haprovat.“

„Haprovat? Co to má u všech plamenů znamenat?“

„Nemám tucha, do kelu. Vypadám snad jako nějakej expert na ty jejich dědický čáry máry? Jenom je mi jasný, že se brzo dočkáme nějaký akce.“

„Den zrození je za tři měsíce. Zvládnou to tam naši udržet tak dlouho?“

„Nemám tucha. Doufejme, že nebudou muset.“

„Budeme potřebovat posily. Ten ostrov se nám stěží podařilo dobýt, i když nám pomáhali lumnoští. Nemohla by nám pomoct meroská buňka?“

„Ti tam musí pokračovat v tom, na čem pracujou. Odpálili už polovinu přístavů a postavili barikády na všech kanálech, co vedou pryč z kontinentu. Armáda s tím má hafo práce, což našim na ostrově hraje do karet.“

„A co buňky na severu?“

„Tam se šušká spousta zajímavejch věcí. Ráno přiletělo několik poštovních jestřábů a jeden z nich nesl zprávu z montioské základny. Prej se tam zčistajasna objevil nějakej Dědic, co všem tvrdí, že svoje lidi nenávidí a chce je vidět pod drnem úplně stejně jako my.“

„A oni mu to zbaštili?“

„Nevím, asi jim to musel nějak dokázat. Říkají, že je prej zatraceně mocnej.“

„To je mi fuk. Neměli bysme se s nima paktovat. Jako by nestačilo, že si tu musíme předcházet dvě falešný králov–“

„Konec šichty. Já a Herkin to tu převezmeme za vás.“

Při zvuku toho hlasu jsem otevřela oči překvapením. Opodál stál Brecke a propaloval mě nezvykle tvrdým pohledem. Vedle něj přešlapoval druhý Strážce – nevysoký, hubený dvacátník, jehož chlapecké rysy a chomáče vousů na bradě vyvolávaly dojem, jako by byl ještě puberťák.

Dva smrtelní, kteří mě doteď hlídali, na Brecka zlostně zírali. Z jejich nechutí zkroucených rtů odkapával jed, jejž si obvykle šetřili jenom pro mě.

„Jdeš brzo, vojáčku,“ zabrblal ten muž. „Naše šichta končí až ráno.“

Brecke pokrčil rameny, jejich povýšený tón ho očividně netrápil. „Ostatní právě narazili sud vína. Já a tady Herkin jsme v táboře nejkratší dobu a matka Dell říkala, že jsme si nárok na víno ještě nevysloužili. Poslala nás, abychom vás pro dnešek vystřídali.“

Strážní si vyměnili pohled a zazubili se na sebe. Já jsem se mezitím posadila, neboť mě celá ta výměna začala opravdu zajímat.

Brecke chytil Herkina za paži a chystal se k odchodu. „No, pokud byste tady radši dál dělali chůvu, klidně můžeme –“

„Ne tak rychle.“ Muž vyskočil na nohy. „Pokud ti to rozkázala matka Dell, nemáš právo jí klást odpor. Takhle to tady v Arborosu nechodí.“

Brecke zvedl dlaně na znamení kapitulace. „Beru na vědomí. Převezmeme to tu za vás.“

Ti dva už se s nimi dál nehádali, poplácali se navzájem nadšeně po pažích a vyrazili poklusem k moři stanů.

Brecke nehybně sledoval, jak odcházejí. To jeho intenzivní soustředění jitřilo moje instinkty. Jakmile muž se ženou konečně zmizeli z dohledu, otočil se zpátky na mě.

„Vstávej. Matka Dell říkala, abych tě odvedl k řece, ať se prý vykoupeš. Táhne z tebe tak, že jsi cítit po celém táboře.“

Mluvil kousavě a odměřeně. Tohle nebyl ten Brecke, kterého jsem znala. Od chvíle, co jsme se s táborem přesunuli, mi každý den nosil jídlo, a ačkoliv jsme kvůli všudypřítomným Strážcům neměli možnost bavit se nějak dlouze, vždycky se ke mně choval slušně.

„Teď?“ podivila jsem se. „Vždyť je půlnoc.“

„Tohle není tvůj nóbl zámek, princezničko. Tady budeš dělat, co se ti řekne a kdy se ti to řekne.“

Naježila jsem se. „Co se tady děje, Brecku?“

Obrátil oči v sloup. „Sundej jí ty řetězy, Herkine.“

Mladý muž po jeho boku neohrabaně ukročil stranou. „Já? Ale-ale já… Ona je… Možná bys to měl –“

„Dělej.“

Herkin poplašeně nadskočil. Když se začal neochotně sunout ke mně a poté mi nejistýma rukama rozvazovat řetězy, prakticky se třásl. Chvíli mě lákalo na něj vybafnout a vyděsit ho tak moc, až mu samou hrůzou zešediví vlasy.

Můj pohled se střetl s tím Breckovým a obočí se mi stáhlo v tiché otázce. Rychle odvrátil zrak.

Jakmile mi Herkin odjistil řetězy, podíval se na mě a polkl. Poté se mě směšně chabě pokusil vytáhnout do stoje. Zželelo se mi ho natolik, že jsem se bez námitek podvolila.

„Brecku,“ začala jsem znovu.

„Ticho, Dědičko.“ Podíval se na Herkina a ukázal směrem k lesu. „Veď ji, já budu hlídat vzadu.“

Herkin slabě zachřestil mými řetězy, a když jsem ho následovala, hlasitě si vydechl úlevou.

Teplé světlo ohňů jsme nechali za sebou a vkráčeli do lesa, jenž provizorní osadu obklopoval. Baldachýn olistěného větvoví nedával proniknout jedinému paprsku měsíčního svitu a až na měkkou záři mojí Koruny nás obklopovala téměř absolutní tma.

„Vážně ti tohle matka Dell přikázala?“ zavolal přes rameno Herkin nejistě. „Myslel jsem, že říkala, abychom zajatkyni drželi za všech okolností v táboře.“

„Chceš snad říct, že lžu?“ zabrumlal Brecke nebezpečně tichým hlasem.

„Ne, já jen –“

„Máš mě za zrádce, co by vrazil kudlu do zad Strážcům, jen aby pomohl královně Dědiců? Protože pokud ano, hodlám svou čest bránit. Do krve, pokud budu muset.“

„Ne!“ vykvikl Herkin. „Ne, ne – žádná krev nebude třeba. Zapomeň, že jsem něco řekl.“

„Dobře. Tak dělej, jde se dál.“

Pokračovali jsme v chůzi a tábor se postupně zmenšil na pouhou světelnou tečku. Zurčení nedalekého potoka se však taky spíš vzdalovalo než blížilo. Náhle mi vstaly vlasy na zátylku.

Něco tady nehrálo.

Něco bylo –

Ztuhla jsem, když se přede mnou cosi mihlo. Následoval nechutný náraz kovu o holou kůži a kost a Herkinovo tělo se bezvládně svezlo na zem.

Brecke se tyčil nad ním, v rukách třímal krví potřísněný jílec rapíru. „Promiň, chlapče.“ Sklonil se a přitiskl Herkinovi prsty ke krku. „Je v pohodě. Jenom ho bude zítra pekelně bolet hlava.“

„Brecku,“ sykla jsem, „co se tady u nehynoucího ohně děje?“

„Ne tak nahlas, Bellatorová.“ Schoval zbraň do pochvy u pasu a poté z kapsy vytáhl klíč. Odemkl mi okovy, jež mi doteď svíraly zápěstí, a nechal je s tichým zařinčením dopadnout do hlíny. Když viděl, s jakým překvapením na něj hledím, jeho výraz pookřál a on se hořce usmál. „Vysvětlím ti to pak. Pojď, pomoz mi ho odtáhnout někam z cesty.“

Odvlekli jsme omráčeného Herkina k nedalekému stromu, kde se mezi sukovitými kořeny skrývala hromádka zásob. Brecke se dal do práce – spoutal Herkinovi ruce a nohy, přivázal ho ke kmeni a zacpal mu ústa dlouhým pruhem látky. Nakonec mu zrekvíroval dýku, kterou se chystal podat mně, ale pak si to očividně rozmyslel a s omluvným pohledem si ji připevnil k vlastnímu opasku.

„Pojď za mnou,“ šeptl.

Následovala jsem ho zpátky do tábora rebelů, kolem nějž jsme se proplížili až na druhou stranu, ale stále si přitom udržovali bezpečný odstup. Mezi stromy a stany vykukovaly části tábora, které jsem dosud neviděla: byla mezi nimi provizorní ošetřovna, kde na polních lůžkách leželo několik těl, ohrada s pár koňmi a menšími hospodářskými zvířaty a hrstka dřevěných povozů plná bomb, pro rebely tolik typických.

Ticho přerušily hlasy. Brecke mě popadl za paži a strhl mě do houští. Zamračil se na mou Korunu, jež mu osvětlovala tvář bledě modrou září. „Nemůžeš tu věc nějak zhasnout?“

„Aha, takže teď by se ti moje magie hodila,“ zamumlala jsem.

„Prostě ji schovej, jinak nás oba přivedeš na smrt.“

Zamračila jsem se. Lily mi prozradila, že zesnulý král Ulther Korunu nosil jen zřídka, což znamenalo, že se musela dát nějak skrýt, ačkoliv veškeré mé dosavadní pokusy tak učinit selhaly. Jenže to bylo ještě předtím, než jsem se svoje božské dědictví naučila ovládat.

Má pozornost se soustředila dovnitř a snažila se najít tam nějaký magický spínač, jenž mi předtím unikal, ale přivítala mě pouze prázdná propast, kterou za sebou zanechala plamenička.

Co když však Koruna nefungovala na stejném principu jako mé dědictví? Koneckonců jí dalo vzniknout kouzlo Zrození, jež Spříznění seslali, nestvořila ji moje magie. Třeba vůbec nepřebývala uvnitř mě.

Zavřela jsem oči, vyslala vědomí mimo tělo a zaměřila pozornost nad svou hlavu.

Ucítila jsem… něco. Nic známého mi to nepřipomínalo. Na rozdíl od mého božského dědictví to rozhodně nepůsobilo jako cosi živého, ale nevyvolávalo to ani dojem spojení s něčím jiným, tak jako například mé pouto se Sorae.

Koruna byla jako řeřavý uhlík, jenž unikl z krbu samotné magie, podobná blikotající hvězdě, kterou někdo sňal z půlnoční oblohy a svěřil mi ji, abych ji schraňovala. Její energie připomínala něco úplně jiného. Něco, co mi ve skutečnosti nepatřilo a co se jednoho dne opět vrátí k samotnému zdroji.

Instinkty mi ihned napověděly, že nad ní nemám žádnou skutečnou kontrolu. Nemohu ji změnit, zničit ani předat někomu jinému. Mohu ji jenom nést; na hlavě nebo ve svém srdci.

A tak jsem ji stáhla hluboko do svojí duše. Její dráhu následoval pocit tepla, jenž mi splynul dolů hlavou, poté krkem a nakonec se mi usídlil v hrudi jako plamínky mihotající se v temnotě.

„Funguje to?“ zeptala jsem se.

Otevřela jsem oči a s překvapením zjistila, že mě obklopuje temnota. Párkrát jsem zamrkala, dokud můj zrak tmě neuvykl a nezaostřil na Breckův obličej.

Pomalu o krok ustoupil a v rysech tváře se mu usadila ostražitost. „Znamená to, že plamenička přestala účinkovat?“

„Na to ti odpovím, až mi řekneš, co tady děláme.“

„Pomáhám ti zdrhnout.“

V břiše se mi usadil chuchvalec provinilosti. „Má v tom prsty Henri? Přišel si pro mě, aby mě vysvobodil?“

„Ne,“ řekl Brecke prostě. „A ocenil bych, kdybys před ním o tom, že v tom mám prsty já, pomlčela.“

Přesunula jsem váhu z nohy na nohu. Útěk se nacházel vysoko na mém žebříčku priorit, dokonce jsem o něj prosila, ale ostatní Koruny na Cordelliinu nabídku výměny zajatců ještě neodpověděly. Pokud nyní odejdu, dost možná tím zpečetím matčin osud.

„Teď mi odpověz ty,“ řekl Brecke. „Vrátila se ti magie?“

„Ne,“ přiznala jsem. „Pořád je pryč. Plamenička na Korunu nejspíš neúčinkuje.“

„Proč ne?“

„No, možná bych to i věděla, ale Koruny se mi všechno chystaly vysvětlit, když se někdo rozhodl nás vyhodit do vzduchu, a teď –“

„Zapomeň na to. Jdeme, nemáme moc času. Brzo si někdo všimne, že jsi pryč.“

Dál jsme se kradli lesem, vstříc stále hlasitějšímu šumění vln. Jakmile pak stromy ustoupily písčité pláži, Brecke zvedl paži, aby mě zarazil. Natáhl krk a očividně se snažil ve tmě něco zahlédnout.

Moje prsty mi nervózně zabubnovaly o stehno. „Brecku, sama nevěřím, že to říkám, ale možná bychom se měli vrátit. Cordellie říkala –“

„Tamhle,“ zašeptal a ukázal prstem.

Na pláži nedaleko od nás se vedle malé loďky s plachtou krčila nějaká postava. Brecke tiše hvízdl, skoro jako ptáček, a postava se otočila naším směrem. Jen o vteřinu později jeho hvízdnutí zopakovala.

Brecke vyšel na pláž a pokynul mi, abych ho následovala. Jak jsme se blížili k loďce, stříbřitá záře měsíce postavě osvětlila tvář. Ztuhla jsem.

„Cordellie?“ podivila jsem se a těkala pohledem z jednoho na druhého. „Co se tady děje?“

„Ráno přišla odpověď z Fortosu,“ řekla. „Odmítli s námi o jakékoliv výměně jednat. Domnívám se, že jejich slova zněla přesně: ‚Dělejte si s ní, co chcete. Všichni, kteří se provinili, budou náležitě čelit následkům svých činů.‘“

Zaťala jsem čelist. „Jinými slovy klidně ji zabijte, ať to nemusíme dělat sami.“

Kývla. „Teď už vědí, že je tvoje matka Strážkyně, takže tě nejspíš podezřívají, že ses na tom útoku na ostrov podílela taky.“

Obrátila jsem pohled k Posvátnému moři. V dálce na horizontu se mihotala stěží patrná světla vojenských bitevních lodí, jež Coeurîle obklopovaly.

„Jaké to bude mít dopady na záchranu mojí matky?“ zeptala jsem se. „Vance říkal, že za ostrov ji vyměnit nehodláte.“

„A má pravdu. Na to, abychom ho obětovali za jediného člověka, má příliš vysokou cenu. I kdyby tím člověkem měla být tvoje matka.“

Celé mé tělo ochablo pod tíhou beznaděje.

„Ale,“ pokračovala, „dala jsem jim schválně vědět, že to ještě zvažujeme. Třeba ji nechají žít dost dlouho na to, aby ji mohli k získání ostrova případně využít, pokud si budou myslet, že tu ta možnost je.“

Dlouze jsem vydechla úlevou. „Děkuju ti, Cordellie.“

„Ještě mi neděkuj. Nechávám tě sice vrátit se do Lumnosu, ale pokud si Koruny myslí, že s námi spolupracuješ, tvůj život může být ve velice reálném ohrožení i ve tvé vlastní říši.“

„Můj život je v ohrožení od chvíle, co se ze mě stala královna. Pokud mě Koruny chtějí zabít, budou si muset stoupnout do fronty.“

Koutek úst jí stoupl v pokřiveném úsměvu, ale ten se zase rychle vytratil. „Nedokážu říct, jak dlouho mí lidé zvládnou Coeurîle držet. Budeš se ke své matce muset dostat a zachránit ji sama. A to brzo.“

Zasmušile jsem kývla. „Nějak to vymyslím.“

„Omlouvám se, že tě musím pouštět takhle potají, ale mí lidé by tě jen tak odejít nenechali, kdyby o tom věděli. Bude pro nás obě lepší, když si budou myslet, že jsi utekla.“

Pohlédla jsem na Brecka. „A co ty? Až se Herkin probudí…“

Nenuceně pokrčil rameny. „Já jsem tu už taky skončil. Dell mi sice laskavě dovolila tady zůstávat, ale ostatní mě nikdy tak docela nepřijali. Sloužil jsem v armádě, takže pro ně vždycky budu ten, co podkuřuje Dědicům.“

Tyhle postoje mi byly dobře známé. Předsudky vůči odkazu mého otce se často přenášely i na mě.

„Kam teď půjdeš?“ zeptala jsem se.

„Asi k jedné buňce na severu. Prý to tam začíná pěkně vřít. Dokud budu ochotný bojovat, pochybuju, že se mě budou nějak vyptávat.“

Začaly se po mně sápat pocity viny. Brecke riskoval svůj život a reputaci, jen aby mi pomohl, a teď neměl jinou možnost než prchnout před důsledky svých činů do válečné zóny.

„Mohl bys místo toho jít do Lumnosu,“ nabídla jsem. „Loďka je malá, ale třeba bychom se na ni vešli oba. Můžu tě skrýt v paláci nebo Henriho –“

Brecke zavrtěl hlavou. „Je to tam pro mě příliš nebezpečné. Lumnos se hemží vojáky. Pokud by mě některý z nich poznal, na místě by mě zabil.“

Zamračila jsem se. „Co dělá v mojí říši emarionská armáda?“

„Pohřešovaná královna znamená neobsazený trůn,“ odvětila Cordellie místo něj. „A moc nikdy nemůže ležet ladem příliš dlouho. Vždycky ji musí někdo třímat.“

Brecke kývl. „Měla by ses vrátit a ujmout se vlády, než to někdo udělá za tebe.“ Mrkl na mě. „Vaše Veličenstvo.“

Usmála jsem se a natáhla k němu ruku. „Děkuju, že jsi mi pomohl, Brecku. Nikdy ti to nezapomenu.“

Přijal nabízenou pravici a sevřel mi zápěstí. „Nemysli si, že jsem zapomněl na tu dýku, co jsi ode mě dostala, když jsme se potkali. Jednoho dne si u tebe tu službičku vyberu.“

V hlavě mi vytanula bolestná vzpomínka, jak zmíněná zbraň skončila – roztavená při mém výbuchu po otcově smrti –, a já ji rychle zapudila. Třeba si jednoho dne s Breckem sedneme nad pintou něčeho tvrdého a já mu o osudu oné dýky povím. Ale ne dnes.

Cordellie mi vstoupila do cesty. „Než odejdeš, mám jednu podmínku.“

Podala mi polní láhev a já jsem okamžitě věděla, co v ní je.

„Copak už jsem toho nevypila dost? Moje magie je dávno pryč a právě jsme se dohodly, že se vrátím do říše, kde mě budou chtít všichni zabít.“

Cordelliin tvrdý pohled nepřipouštěl debatu. „Musím se ujistit, že se ti magie nevrátí dřív, než svoje lidi stihnu přesunout na jiné místo. V lodi máš zbraně. My smrtelní nic víc taky nemáme, takže to bude muset stačit i tobě.“

Vytrhla jsem jí láhev z ruky, a zatímco mi ta odporná tekutina stékala hrdlem, vrhala jsem po obou nespokojené pohledy. Nakouknutí do loďky následně odhalilo dvojici dýk z kouřově šedého kovu a luk s toulcem plným šípů.

„Žádný divinit?“ zeptala jsem se mezi doušky.

„Trvalo nám celá staletí, než jsme shromáždili všechny divinitové zbraně, které právě máme. Nemůžeme postrádat ani jedinou z nich.“ Přimhouřila oči. „Už tak jsi nám zničila projektil na gryvernu. Ten šíp pamatoval ještě Krvavou válku.“

„A zničím vám i ten druhý, pokud se s ním znovu pokusíte Sorae zabít,“ varovala jsem ji a pokynula lahví směrem k ní. „Klidně si svoje podmínky mějte, ale tohle jsou zase ty mé.“

Odhrnula si lem pláště, čímž odhalila třpytivou čepel divinitové dýky v náznaku hrozby. Soudě podle jejího mlčení si však své rozhodnutí pomoct mi uniknout zatím nerozmyslela.

Vrátila jsem jí láhev, poté přešla k loďce a vstoupila do ní. Hned vedle zbraní ležel ranec jídla a další polní láhev s vodou, doplněné o těžký vlněný plášť.

Vzhlédla jsem. „Proč mi pomáháš, Cordellie?“

Chvíli svou odpověď zvažovala. „Když jsi předtím mluvila o tom, že jsou mezi Dědici i dobří lidé… připomnělo mi to Auralii.“

Obočí se mi stáhlo zmatením. Matka o Dědicích za celý můj život neřekla hezkého slova. Do hlavy mi vtloukala jedině to, že jsou nebezpeční a musím se od nich držet dál.

„Taky si myslela, že bychom s nimi měli spolupracovat,“ pokračovala. „Často kvůli tomu měla spory s Vancem. On chtěl vždycky jenom prolévat krev. Já a Auralie jsme spolu každou chvíli mluvily o tom, jak těžké je vést lidi jako on.“

Z toho, jak cize moje matka v jejím vyprávění působila, mě bodlo u srdce. Vždycky jsme si byly blízké, trávily spolu každičký den, ať už doma, nebo na ošetřovně. Ačkoliv jsem věděla, že před námi má jistá tajemství, připadalo mi, že ji znám lépe než kdokoliv jiný, dokonce lépe než můj otec. Jenže ta Auralie, kterou popisovala Cordellie, pro mě mohla být klidně úplně cizí člověk.

„Kromě toho, že toužila po míru,“ pokračovala dál Cordellie, „jí nechybělo ani strategické myšlení. Kdyby ten útok na zbrojnici plánovala ona, udělala by to potichu, žádné bomby ani krveprolití by se nekonaly a ještě by to hodila na nějakého Dědice, aby se hezky poprali mezi sebou. Vance to provedl hloupě a nezodpovědně. Namaloval tím všem smrtelným na záda terč a málem tím úplně ohrozil naši misi na Coeurîle, kterou jsme plánovali celé roky.

Vance je loajální Strážce, to se nedá popřít, ale pokud by tvoje matka věděla, že bude pryč takhle dlouho, myslím si, že by mu velení nad lumnoskou buňkou nesvěřila. Vance chce zítra vyrazit zpátky do Lumnosu a přiznávám, že tvé obavy ohledně jeho plánů sdílím. Spala bych klidněji, pokud by ses tam stihla vrátit a trochu ho usměrnit. Třeba se ti podaří najít způsob, jak jeho nenávist zacílit na ty, kteří si ji skutečně zaslouží.“

Kývla jsem. „Pokusím se.“

Usmála se, od našeho setkání vůbec poprvé zcela upřímně. „Vypadá to, že se z nás stali spojenci, takže mi klidně můžeš říkat Dell.“

Pokynula Breckovi a společně zatlačili do loďky, aby ji sesunuli z písku do vody. Brecke mi naposledy zasalutoval a otočil se zpátky k lesu, ale Cordellie se ještě k odchodu neměla.

„V Montiosu je velký tábor,“ zavolala za mnou. „Tvoje matka ví kde. Pokud ji dokážeš vysvobodit, odveď ji k nim, bude tam v bezpečí. A tvůj bratr taky.“

„A já snad ne?“

Věnovala mi soucitný pohled, s popřením se však neobtěžovala.

Polkla jsem. „Děkuju ti, Dell. Opravdu mě mrzí, že tví lidé zemřeli. Nechci, aby smrtelní prolévali krev. Kdybych tomu mohla zabránit, udělala bych to.“

„Já ti věřím, Diem. A věřím, že máš dobré srdce. Ale taky mám strach, že ses ještě nesmířila s tím, jaké oběti bude třeba v téhle válce přinést, než to všechno skončí. Na obou stranách.“

Na něco takového jsem jí odpovědět nedokázala. Snesla se na mě totiž zlověstná předtucha, že pravda v jejích slovech brzy vyjde najevo způsobem, který si ani nedokážu představit.

Vzala jsem do rukou vesla a vyrazila na svou dlouhou pouť.

„Věnovala jsem ti svou důvěru,“ zavolala za mnou ještě Cordellie s letmým zamáváním. „Doufám, že toho nebudu muset litovat.“

Osmá kapitola

Budu si muset vystačit s tím, co mám, a zůstat na moři.

Buch.

Šplouch.

„Teď ne, sestro.“

Table of Contents

Říše Emarionu

První část

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Druhá část

Třetí část