Markéta Harasimová

VŮNĚ NOCI

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2019

Foto na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa, © Adriána Švarná

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2019

ISBN 978–80–907508-5-2

PROLOG

Nemocniční chodba osvícená studenými zářivkami bzučela jako včelí hnízdo. Pobíhala v ní pestrá směsice lidí: kromě lékařů a sester tu bylo také několik policistů v uniformách. Všichni pospíchali, ale přes zdánlivý chaos bylo zřejmé, že každý jednotlivec přesně ví, co má dělat.

„Už je na cestě neurochirurg?“

„Potřebujeme transfuzi! A Rh Pozitivní!“

„Který sál je volný?“

Věty vzduchem poletovaly zdánlivě nesouvisle, přesto však po každém stručně vyštěknutém příkazu následovala logická akce nebo odpověď.

Vanda byla na podobný rozruch zvyklá – jak v tuto pozdní hodinu, tak kdykoli v průběhu dne. Takhle to vypadalo pokaždé, když rychlá lékařská pomoc přivezla těžký případ a ona se spolu s kolegy měla postarat o člověka v ohrožení života.

Nyní rázným, svižným krokem vyrazila ke skupince obklopující nosítka s přikurtovaným tělem. Už zdálky viděla, že dotyčný muž ztratil hodně krve – rudé skvrny poznamenaly nejen jeho oděv. Byly všude.

Právě ve chvíli, kdy se chystala obrátit k doktorovi ze záchranky, aby ji seznámil s pacientovým stavem a rozsahem poranění, vběhl do chladně bílého prostoru vysoký hnědovlasý muž. Vanda zůstala stát jako solný sloup.

Richard?

Přesněji řečeno major Richard Hons?

S nepříjemnou předtuchou shlédla k pojízdnému vozíku a prohlédla si zraněného lépe. Stačilo pár vteřin, aby v zakrváceném obličeji rozpoznala známé rysy, a její srdce na několik okamžiků vypadlo z pravidelného rytmu. Rozběhlo se o něco rychleji a jeho pumpování odčerpalo veškerou krev z Vandiných tváří.

Prudkým obratem otočila hlavu k majorovi, který zůstal stát necelé čtyři metry od ní - tak, aby nepřekážel zdravotnickému personálu. Propaloval ji intenzivním pohledem tmavých očí. Jako by k ní promlouvaly: Vanda doslova slyšela, co jí chce říct. I ona ztuhla na místě a jejich zornice se vzájemně propojily. Její měkce hnědé a jeho téměř černé: obojí však pevné a odhodlané.

Pochopila, že se jí snaží naznačit, aby neudělala nějakou hloupost. Dobře věděl, že muž, kterého právě dopravili do nemocnice, stojí za Vandinou osobní tragédií. A nyní je v jejích rukou: ona s ním půjde na sál a může do značné míry ovlivnit, zda přežije.

Stejně, jako u mnoha jiných pacientů, které operovala. Vždycky dělala maximum pro to, aby člověku, který se ocitl na operačním stole, zachránila anebo přinejmenším vylepšila život. Nebyla v tom sama, ale často výkon vedla a její úloha tak byla zásadní. Potřebovala veškeré soustředění a nemohla si dovolit sebemenší chybičku. Každé škobrtnutí mohlo být osudné a mělo potenciál nezvratně ovlivnit něčí budoucnost.

Ale dnes…?

Co udělá?

Odpoutala se od Honse a shlédla k bezvládné postavě. Pak majorovi věnovala ještě jeden krátký pohled, po němž se s rozhodností obrátila k záchranářům.

„Co máte?“

„Postřelený muž, zásah v hrudní oblasti. Po masivní krevní ztrátě upadl do hemoragického šoku. Tachykardie, hypotenze, puls nitkovitý. Než ztratil vědomí, říkal, že necítí končetiny, proto vás k tomu zavolali. Možná si při pádu poškodil páteř…“

Vanda věnovala poslední milisekundový pohled Honsovi – na otázky však nebyl čas. „Rozumím,“ přikývla a opět zaměřila pozornost na doktora, který mezitím pokračoval.

„Teď je váš,“ pokynul hranou dlaně k pojízdným nosítkám. „Hodně štěstí. My jsme udělali, co se dalo.“

„Díky,“ oplatila lékaři automatický úsměv a obrátila se ke kolegům. „Budu potřebovat detailní snímky.“

„Hned se do toho dáme.“

Vandina účast na operaci byla nakonec nezbytná – vyšetření prokázala tříštivě zlomený krční obratel.

Zatímco na sále probíhaly nutné přípravy, Vanda si s dalšími lékaři důkladně drhla ruce a oblékala sterilní operační oděv. Nikoho okolo sebe nevnímala. Propadla se do vlastního nitra, a to zcela proti své vůli.

Ne, nechtěla na to myslet. Přála si odsunout všechny těžké vzpomínky a zůstat profesionálkou. Jenže to nešlo. Jako buldoci na ni stále dokola útočily ponuré obrazy, které z mozku nevygumuje, ani kdyby žila do sta let. Byly to scény, jež Vandin život převrátily vzhůru nohama.

A ten, který nese za všechno odpovědnost, teď bezmocně leží jen pár metrů od ní…

Vrátila se časem o necelé tři týdny zpátky a opět stanula v chatě na okraji lesa - v lednovém večeru promrzlé a tmavé. Přešlapovala na prahu hlavní obytné místnosti, napjatě vdechovala vzduch s dotekem železitého pachu a snažila se prohlédnout hustou tmu. Teprve pak ji napadlo rozsvítit.

Jakmile prostor ozářilo nažloutlé světlo žárovky a ona spatřila pětici mrtvých těl, nedokázala ani vykřiknout. Trvalo jí dlouho, než pochopila, že se nedívá na děsivý film a to, co má před sebou, je realita.

Její sestra Vilma, švagr a sedmiletý synovec Samuel plus švagrův bratr s přítelkyní leželi ve vlastní krvi: mrtví, nehybní a studení stejně jako kyslík, který v omezeném množství absorbovaly Vandiny plíce. Její vnitřnosti tuhly a hlas se vytratil, zatímco se snažila přesvědčit vlastní rozum, že jenom sní…

Jenže byla při smyslech a v plném vědomí. Bohužel – nebylo totiž pochyb, že její nejbližší příbuzní jsou po smrti. Jejich životy zhasly rukou cizího člověka.

Právě toho, kterého má za pár minut operovat…

Dostala příležitost vrátit úder!

Stačí malá, nepatrná chyba, našeptával jí neodbytný vnitřní hlas, zatímco si na vydezinfikované ruce natahovala rukavice a mířila do plně osvětleného sálu. Nikdo nic nepozná. Nikdo ti nebude nic vyčítat…

Je to přece vrah a připravil tě o rodinu!

Všechno je teď jenom na tobě. Dnes v noci můžeš pomstít ty, které jsi milovala…

Ještě chvíli tupě zírala před sebe, a pak se zhluboka nadechla. „Můžeme začít,“ pronesla a přistoupila k operačnímu stolu.

KAPITOLA 1.

„Promiň, vážně mě to mrzí,“ vzdychla Vanda s upřímnou kajícností. Ramenem si u ucha přidržela telefon a gestem obou rukou naznačila primáři, který špičkou nehtu významně klepal do sklíčka svých hodinek, že už běží. „Mám akutní případ a musím na sál.“

„Měla jsi mít volno,“ zabručela na druhém konci linky Vilma.

„Víš přece, jak to chodí,“ pokusila se své jednovaječné dvojče uchlácholit. „Právě teď nemám na vybranou.“ Bylo mrzuté, že se kvůli práci nezúčastní narozeninové oslavy Vilmina muže Dušana. Sestra ji plánovala dlouho a první čáru přes rozpočet jí už udělala máma, kterou skolily horečky a kašel.

Sama Vanda se těšila, že na pár dní vymění město za volnou přírodu. Chatu, kterou před třemi roky zdědili sestřin manžel s bratrem, si upřímně zamilovala. Stála na samotě v bezprostřední blízkosti hustého smíšeného lesa a bylo to místo, kde se dalo zapomenout na všechno, co člověka momentálně tížilo.

Stejně tak lákavá byla společnost jejích blízkých. S Vilmou odjakživa tvořily sehrané duo - matka jim žertem přezdívala ‚siamky‘. Dušan představoval dokonalý prototyp vstřícného, zábavného muže, kterého si musel oblíbit každý. Podobné nátury byl i švagrův bratr Radim a jeho veselá, i když poněkud ztřeštěná přítelkyně Dana. Každá společná akce slibovala kopu legrace a spolehlivé upuštění páry.

„Já bych protestovala, kdyby mi primář takhle prohazoval služby,“ nedala se Vilma.

„To by nemělo smysl. Víš přece, že řádí chřipková epidemie - chybí nám doktoři. Navíc jde o mou pacientku. Nikdo jiný, než já, teď operovat nemůže.“ To už Vanda pospíchala dlouhou chodbou.

„Ach jo… skoro se mi to chce celé zrušit a naplánovat na jindy,“ zafuněla sestra. „Kdybych už neměla připravené kilo tataráku a v autě naložené věci…“

„Ale prosím tě, kvůli mně nic neruš. Hezky to oslavte a já za vámi přijedu zítra. Uděláme si malé repete, co říkáš?“

„Dobře, beru tě za slovo.“ Do Vilmina hlasu konečně prosákl úsměv.

„Super. A v neděli vás zvu na kafe a něco sladkého. Teď už ale vážně musím končit. Pa, a všechny ode mě pozdravuj!“ houkla ještě do mluvítka, načež hovor spěšně típla. Husté obočí primáře Houdka se ve výhrůžné grimase téměř propojilo - čas tlačil, a tak bylo nanejvýš vhodné mobil odložit.

„Omlouvám se… Musela jsem na poslední chvíli zrušit rodinnou oslavu a neobešlo se to bez výčitek,“ pokrčila rameny.

„Chápu, ale už nás potřebuje pacientka,“ odvětil s vážnou tváří Houdek. Pak ale jeho obličej přece jenom zjemnilo pousmání. „Příbuzní někdy dokážou pěkně vydírat, co? Vynahradíte jim to příště. A teď už pojďte, ať můžete zase sklízet vavříny,“ pokynul rukou k převlékárně. Vanda se kolem něho protáhla, ale neodpustila si při tom teatrální zakoulení očima. Jeho poznámka ji však potěšila - lhala by, kdyby tvrdila opak.

Patřila v týmu neurochirurgů na klinice k těm nejlepším a byla na to právem hrdá. Ve svých sedmatřiceti už měla dostatek zkušeností a k tomu mladou pevnou ruku. Navíc pro tuhle přesnou, doslova delikátní práci dostala do vínku talent. Milovala své povolání – lékařkou se chtěla stát už od základní školy.

Její otec, kterého před čtyřmi roky skolil infarkt, byl vynikající ortoped, a máma zase zubařka. Nebylo tedy divu, když zvolila právě tuto profesní dráhu. Rovněž Vilma šla v rodičovských šlépějích: pouze s tím rozdílem, že léčila lidské duše. Stala se psycholožkou. Nakonec sice zběhla a kvůli vyššímu výdělku přijala místo personalistky v jedné mezinárodní společnosti, ale svých zkušeností mohla bohatě využít i tam.

„Vavříny neodmítnu, ale teď mě spíš zajímá to zapeklité aneurysma slečny Kynclové.“ Operace, která je čekala, měla být tak trochu ojedinělá. Už jenom tím, že pacientce bylo pouhých šestadvacet let, když utrpěla mozkové krvácení způsobené vrozenou slabostí cévních stěn. Po té příhodě se sice zotavila relativně rychle, brzy však přišly zdravotní komplikace v podobě opakovaných otoků mozku, které se lékařům bohužel nedařilo redukovat. Standardní léčbu kortikoidy snášela dívka velmi špatně a celá situace tak nakonec dospěla k operačnímu řešení. Zbytky mrtvé tkáně, které stály za jejími obtížemi, bylo nutné odstranit chirurgicky.

Operace byla sice v plánu až za čtrnáct dní, ale prudké zhoršení pacientčina stavu si vyžádalo urgentní zásah.

„Je to celkem raritní případ,“ přikývl primář. „Mám víc než třicet let praxe a podobné komplikace vidím poprvé. Ale poradíme si s tím.“

„To každopádně,“ pronesla a zamířila k umyvadlu. „Ta holka bude zase skákat jako laňka.“

„Takhle mluví správný doktor,“ zamrkal Houdek.

Zákrok trval několik hodin a byl velmi náročný, ale dopadl na jedničku s hvězdičkou. Tým lékařů sice sál opouštěl s únavou v očích, avšak za závojem vyčerpání svítily jiskřičky naděje. Pokud půjde všechno podle očekávání, vrátí se mladá žena za pár měsíců k téměř plnohodnotnému životu.

Právě takové momenty Vandu posilovaly a dodávaly jí energii. Chvíle, kdy cítila, že zvrátili osud a vyzráli nad hříčkami přírody, která si s lidskými schránkami občas dělá, co se jí zlíbí, byly přímo očistné.

Zvažovala, jestli má jet domů, ale představa vymrzlého auta a cesty přes celé město jenom proto, aby se vyspala ve vlastní posteli, ji odradila. Večer už pokročil a na nocování v lékařském pokoji byla zvyklá. A tak tam po krátké sprše rovnou zamířila.

Právě se chystala zhasnout, když se ozvalo tichounké zaťukání na dveře.

„Ano?“ zvedla se na lokti a stočila k nim pohled. Pootevřely se na špehýrku a do místnosti nakoukla špinavě blonďatá hlava.

„Doufal jsem, že zůstaneš přes noc,“ zamrkal na ni dvojznačně Ludvík. Tenhle mladý anesteziolog nastoupil do nemocnice před pěti měsíci a od samého začátku po Vandě pokukoval. Ani jí nebyl nepříjemný – sportovní typ s charismatickýma očima a klukovským úsměvem uměl zaujmout. Ludvíkův účes záměrně připomínal nedbalý rozcuch a odzbrojující pohled blankytných duhovek nemohl zanechat chladnou téměř žádnou ženu.

Vanda ovšem také rychle pochopila, že Ludvík není muž vhodný pro manželství ani trvalejší vztah. Evidentně ho lákalo dobrodružství a rád objevoval nepoznané. Dalo se očekávat, že s žádnou partnerkou dlouho nevydrží. Ona ale po zklamání z rozchodu o nic vážného nestála, a tak mu dala šanci. A nelitovala: jako milenec se ukázal nápaditý a náruživý.

Připouštěla, že řada lidí by její volnomyšlenkářský přístup odsoudila, ale nemá-li právě teď partnera, se kterým lze počítat do budoucna, nemusí si přece odepírat sex. Zvlášť, když jí ho o rok starší kolega tak ochotně nabízel.

Nyní jí samozřejmě došlo, proč Ludvík přišel. Smyslný záměr zřetelně vyzařoval z průzračně modrých očí.

„Nechtělo se mi škrábat okna na autě,“ pohodila rameny. „Tady se vyspím stejně dobře, jako doma.“

„Jenže doma nemáš mě,“ zavrněl a stylem pantera se začal přibližovat k pohovce. „A já bych ti moc rád trochu toho spánku ukradl… hm?“

Pocítila známý záchvěv vzrušení a břicho jí rozvibrovalo hejno splašených motýlů. Ospalost byla náhle tatam – vždyť osvěžení ve formě energického milování nemůže uškodit! Teď už ji snad nikdo k  případu volat nebude – má po službě, která byla i tak o dost prodloužená – a erotickým hrám tedy nestojí nic v cestě.

„No…“ protáhla naoko váhavě, „… jestli mi nabízíš lepší zábavu, než odpočinek v peřinách, klidně se okrást nechám.“

„V peřinách se dají dělat o moc zajímavější věci, než relaxovat. Hned ti to dokážu…“ Pomalu si rozepnul košili a přejel dlouhým, sugestivním pohledem Vandiny křivky. Skončil u krátce střižených kaštanových vlasů, a pak odhalil horní polovinu těla. Košile doplula k podlaze a Ludvík Vandě podal ruku. Přijala ji a nechala se zvednout do sedu. Deka jí sklouzla k pasu a odhalila olivovou pleť paží a ramen.

„Můžu?“ zeptal se a nadzvedl ukazovákem tenké ramínko bavlněného tílka, které měla na sobě. Její oči k němu vyslaly souhlas, a on víc nepotřeboval. Zanedlouho byli oba nazí.

Nevelký pokoj naplnily tiché vzdechy a slabé, roztoužené úpění. Jeho - hluboké a hrdelní - se mísilo s jejím, trhaným a mnohem jemnějším.

Přejížděl horkýma rukama po hladké pokožce, rozdával rozkoš a nechal Vandu, aby mu ji podobným způsobem oplácela. Pružná těla se propletla a tančila na zvlhlém prostěradle, sálajíc dychtivou potřebou dostat se k sobě blíž…

A ještě blíž.

Mumlal nesrozumitelná slůvka, zatímco bloudil ústy po obnažených darech ženskosti. Prohýbala se pod ním jako luk připravený vystřelit jasně zacílený šíp. Tiskla se k jeho pevným, štíhlým svalům, nořila prsty do medových kudrn a skoro ztrácela vědomí. Odplouvala do království fyzických slastí a její loďka nabírala každou vteřinou vyšší rychlost.

„Už…! Pojď…“ vymrštila nohy a přikovala k sobě Ludvíkovy slabiny. „Chci tě cítit v sobě…“ zalapala po dechu.

Ochotně jí vyhověl. Pohyboval se rytmicky, dravě, ale zároveň promyšleně. Kroužil pánví a narážel, hladil, vzrušoval. Netrvalo dlouho a podlehla. S táhlým stenem se vzepjala proti mužnému beranidlu, popadla Ludvíka za boky a vší silou je k sobě přitiskla. Sladké vlny se rozlévaly z jejího středu dál a dál, až ji pohltily jako písečná duna.

„Ano…“ splynulo z téměř nehybných rtů. „Ach… ano…“ šeptla ještě jednou těsně předtím, než se propadla do hloubky absolutní agónie.

***

Sobotu Vanda přivítala v příjemném rozpoložení. Vydařená operace, úžasný sex a pár hodin hlubokého spánku ji nabily elánem. Převlékla se, dala si voňavou koblihu a horké espresso v nemocničním bistru, a pak zamířila na své oddělení.

Dnes měla volno, ale zajímalo ji, jak se daří slečně Kynclové. Navštívila tedy pacientku na JIPce. Dívka spala, avšak její životní funkce fungovaly dobře a zdálo se, že optimismus z předchozího večera nebyl přehnaný. Potěšilo ji to.

Prohodila ještě pár slov s kolegy, omrkla rozpis služeb na příští týden, a konečně zašla pro kabát a kabelku.

Podle svého předpokladu musela seškrábat vrstvu ledu z čelního skla i okének, ale aspoň se při tom zahřála. Tedy s výjimkou prstů, které měla ve chvíli, kdy usedala za volant, zmrzlé až na kost. Závěr ledna přinesl skoro arktické dny a teploty i v odpoledních hodinách běžně padaly k minus deseti.

Cestou se rozhodla stavit v cukrárně. Slíbila přece Vilmě nedělní kávu s moučníkem, sama by se ale do pečení nepouštěla. Pokud šlo o kuchařskou zručnost, vyhnula se jí velikým obloukem. Na operačním sále byla za hvězdu, ale splácat dohromady mouku, máslo a vejce pro ni představovalo nepřekonatelný problém. Její kulinářské pokusy obvykle končily spálenou pohromou anebo těžko poživatelným, nevzhledným výtvorem, nad nímž by gurmán zaplakal.

Mnohem rozumnější bylo zaplatit za výrobky profesionálů. Sice si vyslechne vesměs dobromyslné poznámky na téma neumětelství, ale nehodlala riskovat zažívací potíže svých hostů ani vlastní nervy.

Doma zkontrolovala mobil, protože byla zvědavá na zprávy o včerejší - jistě bujaré - oslavě. Vilma určitě nezklame a něco jí pošle.

Jako by to přivolala: přesně ve chvíli, kdy aktivovala displej, pípla příchozí SMS. Klikla na ikonu s obálkou a začetla se.

„Ahoj, Van. Jsme totálně K.O. Pařili jsme do čtyř – tedy to je čas, který jsem naposledy viděla na hodinách, takže těžko říct, jestli jde o relevantní údaj. Dušan si v alkoholovém opojení málem uřízl prst, protože se okolo třetí ráno rozhodl porcovat pršut. Kdyby mu Danča nesebrala kudlu, mám doma bezprsťáka. Dneska už s námi nic nebude, vidím to na rychlou smrt a pád do postele. Nejpozději v osm všichni spíme jako mimina. Radši sem ani nejezdi, na repete tady nemá nikdo sílu. A navíc je ledovka, ještě by ses někde vybourala. Těšíme se na zítřejší kafčo. Bude domácí bábovka?“

Zasmála se rozjuchanému smajlíku, který následoval, a stiskla tlačítko pro odpověď.

„Tak se regenerujte, vy bando ožralků. Respektuju, že na mě nemáte náladu, ale budete si to muset vyžehlit. Bohudíky za Dančinu prozíravost – přišívání uříznutých prstů není moje hobby. Posílám všem pusu a zítra vás čekám. V. PS: Právě zadělávám těsto na větrníky.“

Než zprávu odeslala, přišlo jí několik momentek z uplynulého večera. Už u první se neubránila hlasitému smíchu: Dušan, svlečený do půl pasu, předváděl podivnou taneční figuru na bytelném dubovém stole. Další snímek zachycoval Radima s Danou – měli nasazené klaunské nosy a zjevně se předháněli, kdo předvede odpudivější škleb. Třetí fotka ukazovala Vilmu, jak do sebe obrací zbytek vína v záklonu, který by jí mohl závidět kdejaký notorik.

„Jak jinak,“ zvlnila rty. „My to prostě umíme rozjet.“

Uznala, že pokud jsou všichni zmožení po večírku, opravdu nemá význam na chatu jezdit. Navíc by si v tomhle ledovém počasí neužila ani vycházku po lese, nehledě na namrzlé silnice. Místo toho si udělá pohodlí doma – podívá se na nějaký film anebo v knihovničce najde dlouho nečtenou knížku.

Když už se nezúčastnila oslavy, nemusí přece roznášet aspiriny nebo přikládat obklady na bolavá čela – no ne? S úsměvem potřásla hlavou nad nedostatkem soucitu, který vyjádřila poslední myšlenkou.

Chtěla mobil odložit, ale v ten moment přístroj zablikal a rozezvonil se. Volala kamarádka Monika: odnepaměti odbarvená na nejsvětlejší odstín platinové, jaký vůbec existuje, a sršící energií i nezdolným optimismem. Monika se při každé příležitosti vysmívala několika nadbytečným kilogramům, které jí zůstaly po dvou porodech. Jejím mottem ale bylo úsloví: ‚Já si zvyknu i na šibenici‘, takže Vanda věděla, že příliš těžkou hlavu z toho nemá. Možná byla na ty faldíky i kapku hrdá, protože podtrhovaly její ženskost.

Bez meškání hovor přijala a pozdravila.

„Čágo!“ zahalekala kamarádka typicky živelným způsobem. „Jak se cítíš? Je ti na umření, anebo už jsi stačila vstát z mrtvých?“

Okamžitě pochopila – Monika logicky předpokládá, že odjela podle původního plánu slavit s ostatními. „Náhodou ani jedno. Jsem svěží jako rybička!“ pronesla hlasem, který její tvrzení podtrhl.

„Nekecej – bereš snad antibiotika a abstinuješ?“

„Nestraš mě s léky!“ Skoro se otřásla. „Nic takového,“ dodala a stručně vysvětlila, jak se věci mají.

„Fakt jsi doma?“ zaradovala se Monika. „Super! Vidím to na skvělou příležitost pro dvě opuštěné holky alias mě a tebe. Máma totiž na víkend unesla Víťu s Ančou a já mám volný večer! Přijeď, uděláme si malý mejdan!“ navrhla pohotově.

Vanda o tom uvažovala jenom chvilku. Proč vlastně ne? V uplynulých týdnech ji práce zaměstnávala natolik, že na přítelkyni neměla vůbec čas. Naposledy se sešly někdy okolo Tří králů, a teď byl konec ledna. „To je skvělý nápad!“

„Viď? Jiné můj mozek neprodukuje, jak jistě víš. Ale dík za uznání. V šest? Udělám lososové jednohubky. Bagetka, máslíčko… ať podpořím svoje špeky. Byla by škoda o ně přijít, když už si je takovou dobu hýčkám!“

„To by byla, a přímo věčná!“ souhlasila Vanda, kuckajíc smíchy.

„Ha ha ha,“ odvětila kamarádka podobně veselým tónem. „Á propos, tobě by taky neuškodila madla lásky.“

„Až budou, naučím se s nimi žít. Zatím to zvládám i bez nich.“

„Mě nenaštveš, kostlivče kostlivá. Tak v šest tady u mě. A nic nenos!“ rozloučila se Monika.

***

Dny se sice zvolna prodlužovaly, ale shrbenou postavu muže, který osaměle kráčel po zmrzlé zemi, už v pokročilém odpoledni halily hutné stíny. Tmavošedý kabát s kapucí staženou hluboko do obličeje i černé kalhoty ladily s nastupující tmou, a kroky nebyly na ztuhlém podloží téměř slyšitelné.

Jedinou známkou toho, že je pod krovem lesa chystajícího se k spánku osamělý člověk, byl syčivý zvuk jeho dechu. U úst se mu srážel obláček páry imitující cigaretový dým. Zima byla doslova ničivá, ale kráčející muž to patrně nevnímal a vytrvale se pohyboval vytýčeným směrem. Zjevně měl jediný cíl: dojít z bodu A do bodu B.

Kdyby ho někdo potkal – což však bylo prakticky vyloučeno - asi by nad ním potřásl hlavou. V tuto roční i denní dobu totiž procházka zalesněným, odlehlým kusem země postrádala logiku.

Poutník se nerozhlížel nalevo ani napravo a občas lehce zavrávoral – zdálo se však, že na vině není hrbolatý terén, jako spíš jeho narušená rovnováha.

A pak zůstal zničehonic stát. Jeho dech zrychlil a celé tělo se napjalo. Chvíli tiskl ruku k žaludku, načež zamířil k shluku holých mladých stromů. Opřel loket do hrubé kůry jednoho z kmínků a začal nasucho dávit. Sténavý zvuk se nesl nočním tichem a připomínal výkřiky neznámého zvířete.

Trvalo několik minut, než se temně oděný pocestný dal opět do pohybu. Vzdálil se od stromu a zastrčil ruce do kapes. Chladná dlaň v kožené rukavici při tom narazila do tvrdé oceli. Hlaveň pistole připomínala značkovací cejch, a on ji pevně obemkl prsty. Studený kov zapůsobil jako lék – předchozí nevolnost vmžiku pominula…

KAPITOLA 2.

V určený čas Vanda zazvonila u dveří Moničina tři plus jedna. Kamarádka byt získala po rozvodu a vděčila za to své bojovné povaze. Pikantní bylo, že původně patřil jejímu muži, a ten ho dokonce zdědil po své babičce. Ovšem jakmile Monika odhalila jeho nevěru, sbalila mu kufry a vyměnila zámek.

Manžel se ani nesnažil protestovat, když striktně požadovala, aby byt přepsal na ni. Argumentovala tím, že ona na rozpadu manželství vinu nenese, a musí dětem zajistit střechu nad hlavou. Bez rozpaků mu vmetla do tváře, že byla pouze jeho volba užívat si sexuálních radovánek v cizí posteli. A dodala, že se v tom případě má na jiné adrese přihlásit i k pobytu.

S dvanáctiletou Aničkou a o čtyři roky mladším Vítkem tvořili trojčlennou domácnost už třetí sezónu. Příležitostné známosti Monika neodmítala, ale žádného dalšího partnera si domů stěhovat nehodlala.

Zčásti tomu tak bylo proto, aby nemátla děti. Vanda věděla, že se kamarádce líbí i ženy - dokonce po rozvodu prožila pár bisexuálních románků. Stejně jako cokoli jiného ale Moniku obojetná orientace příliš netrápila. Pouze dbala na to, aby neměla negativní dopad na dceru se synem, a zachovávala maximální diskrétnost.

Nyní návštěvě otevřela oblečená do křiklavě červené haleny a pomerančových legín. „Není možné, dnes bez zpoždění!“ zazubila se.

Vandě to nedalo a hned okomentovala její divoký outfit. „Vypadáš v tom jako lampión!“

„Máš snad nějaký problém s lampióny?“ pronesla Monika s bohorovným klidem a odstoupila ode dveří. „Je to pohodlné a kromě tebe mě v tom nikdo neuvidí. Takže si ze mě přestaň utahovat, nebo tě něčím majznu. A radši pojď dál - ten losos totiž vypadá báječně.“

Na rozdíl od Vandy byla Monika obstojná kuchařka. Vařila hlavně kvůli dětem a nijak si u plotny nelibovala, ale nikdy nenapáchala zásadní škody. A dařilo se jí i dnes - studené občerstvení, které nachystala, lákalo nos i oko.

„To se vaši pěkně zřídili,“ smála se Monika, když jí Vanda později přečetla sestřinu zprávu a ukázala fotky. „Ale co, občas se musí udělat mozkový restart. S tím plně souhlasím.“ Natáhla se pro jednohubku a nacpala ji do úst, až se jí vzduly tváře.

„Teď toho stoprocentně litují, ale zítra jim bude zase hej.“ Vanda uchopila sklenku. „A co u tebe? Nějaké novinky? Jak bude vypadat pololetní vysvědčení?“

Monika zakoulela očima, spolkla to, co měla v puse, a pak pohodila rameny. „Žádnou slávu nečekám. Však víš, že jsou po mně oba blbí na matiku a všechny logické předměty. Pavel jim zas dal do vínku antitalent na jazyky. Příšerná kombinace, ale čtverky snad nebudou,“ popadla další kolečko obložené bagety. Ovšem dřív, než se do něj zakousla, nasadila tajnosnubný výraz, který ve Vandě vyvolal zvědavost.

„Copak?“ povytáhla obočí. „Je snad něco, o čem nevím, a přitom bych měla?“

„Mám nového chlapa.“

„Zase?!“ vyjekla. Toho posledního Monika opustila před Vánoci. Byli spolu tři měsíce a ona měla pocit, že si s ním nemá co říct. Zkrátka ona o koze, on o voze. Svůj rozchod okomentovala lakonicky: protivy se sice přitahují, ale všeho s mírou.

„No a co?“ odhodila s plnou pusou světlou kadeř, která jí sklouzla do obličeje. „Zkouším to, kdykoli mám příležitost. Ta se nesmí nechat proklouznout mezi prsty.“

„A co je ten tvůj objev zač? Zas některý z tvých pacientů?“ Monika dříve pracovala jako rehabilitační sestra, dnes už ale vlastnila svůj masážní salón. Napravovala záda workoholikům a úředníkům, kteří se dennodenně hrbili nad klávesnicí, anebo sportovcům, co to naopak přeháněli s tréninkem. Její služby se už za sedm let, po které je provozovala, staly vyhlášenými, a pestrá klientela představovala plodné podhoubí k seznamování.

„Jo. Jmenuje se Jáchym a je podnikatel a vášnivý lyžař,“ zamrkala blondýna. „S důrazem na to přídavné jméno, což usuzuju z našeho prvního sexu. Stál za to!“

„Podrobností mě prosím ušetři!“ Vanda pozvedla rozevřenou dlaň a s hraným zděšením v očích usrkla doušek vína. „Každopádně gratuluju k úlovku.“

„Jo, je to kus chlapa. Figura jako Šebrle.“

„Nepřeháněj.“

„Ani náhodou! Koukni,“ Monika se natáhla pro smartphone, chvíli v něm listovala, a pak rozklikla jednu z fotografií. „A nezbledni závistí,“ dodala, když k Vandě natočila displej, na kterém pózoval opálený svalovec v červených boxerkách.

Se zájmem si ho prohlédla. „Tak s takovým tělem se dá předpokládat, že bude postelový tělocvik zvládat dobře. Musí mít natrénováno.“

„Kušuj,“ ohnala se kamarádka mobilem, ale z obličeje jí nesklouzl úsměv. „A co ten tvůj doktůrek, hm? Ještě to funguje?“

„Nestěžuju si,“ přikývla. „Oba víme, o co nám jde, a že si za pár týdnů nebo měsíců řekneme: ‚Pa, bylo to fajn, ale stačilo‘. A ani jeden z nás nebude vyvádět.“

„Aby ses v případě, že to ‚pa‘ vyslovíš jako první, nedivila. Někteří chlapi jsou všichni stejně ješitní.“

Musela se té replice zasmát. „To sice ano, ale tenhle rozchod, až na něj dojde, určitě nebude moc emotivní. Některé věci jsou zkrátka dané.“

„Uvidíš,“ zamudrovala Monika a dolila oběma víno. „Možná bys ale měla pouvažovat o někom stálém – tedy pokud chceš založit rodinu.“

„Zatím nikdo takový, se kterým bych si to uměla představit, není po ruce.“

„Žiješ sama – když nepočítám toho Ludvíka – už dva roky. Co se týká plození dětí, je to promarněný čas. Jsi doktorka, takže víš, o čem mluvím.“

„To jo. Ale ber to i z druhé strany: předtím jsem strávila sedm let s Martinem, a co? Vypadalo to nadějně, ale jenom do vánočního večírku, při kterém si to na záchodě rozdal s kolegyní… A pak pocítil urputnou potřebu ulevit vlastnímu svědomí tím, že mi to vyžvaní. Tyhle roky jsou přece taky v háji.“

„To je pravda, uznávám. Ale třeba už nazrála doba začít znovu. Jinak a líp. S chlapem, na kterého je spoleh.“

„A že jich po světě běhá, viď?“ pozvedla Vanda v ironické parodii na přípitek sklenku.

„Ale no tak, nebuď negativní,“ pokárala ji světlovláska. „Kdo hledá, ten najde. Podívej se na mě, jak usilovně nořím vidle do kupy sena!“

„Jenže ty jsi přírodní úkaz, a navíc o trvalý vztah nestojíš.“ Vanda zakroutila hlavou. „Stejně nechápu, kde bereš čas na práci, děti a ještě k tomu milence. A hlavně energii.“

„Té mám už třicet devět let víc než dost. A navíc si umím skvěle zorganizovat čas, takže zvládnu všechno. Pamatuj, že povinnosti se musí vyvažovat povyražením!“ Monika se zářivě usmála, přičemž se veselí odrazilo i ve velkých očích s hustými brvami.

„Moudrá slova!“ odvětila, a také zvlnila rty.

V podobném duchu klábosily skoro do jedenácti. Pak si Vanda zavolala taxi, ve kterém začala brzy klimbat. Jakmile však vystoupila, probral ji mrazivý noční vzduch. Vystoupala po několika schodech a odemkla dveře svého tři plus kuchyň ve zvýšeném přízemí.

V bytě ji do ušních bubínků udeřilo absolutní ticho a na Vandu náhle padl smutek. Téma tikajících biologických hodin se jí vetřelo pod kůži, jakkoli si to odmítala připouštět.

Samozřejmě – má úžasnou rodinu. Mámu a sestru, s nimiž se hluboce milují a i v dospělosti je k sobě poutá pevná pupeční šňůra. Švagra, který je po ruce, kdykoli potřebuje mužskou výpomoc a bez řečí se postará o to, co nesvede sama. Sedmiletý Samuel byl její zlatíčko – Vilmina syna považovala skoro za svého. A rozhodně to nebylo tím, jak moc se jí podobal.

Jenže musela připustit, že je i přesto tak trochu osamělá. Vilmina rodina tvořila semknutý celek, do kterého ona nemohla nikdy úplně zapadnout. A máma si zhruba před rokem našla přítele, s nímž jí to skvěle klapalo. Jaroslav jí pomohl pozapomenout na bolest po ztrátě manžela a vrátil jiskru jejím očím.

To jen Vanda poté, co zkrachoval její vztah s Martinem, zůstávala sama.

Ludvík nebyl tím, koho by si uměla představit po svém boku - ani náhodou. V posteli měl jen malou konkurenci, ale jako životní partner? Kdepak! Leda by byla masochistka, což se o ní vskutku říct nedalo.

Monika má pravdu. Žije prací a volný čas věnuje neperspektivnímu milenci, přičemž jí utíkají roky. A ona přece chce mít vlastní dítě! Prvorodičkou se sice může stát i pár let po čtyřicítce, ale bez záruky…

Zvlášť, když se na obzoru stále neobjevuje ten pravý! Prostě muž s velkým M, který by si jí vážil, byl věrný, spolehlivý a milující. Takovému ráda odevzdá svou lásku i budoucnost. Jenže… to by zkrátka musel někde v jejím okolí existovat.

Vzdychla a vydala se do koupelny. Teď o půlnoci už s tím stejně nic neudělá a jediné, co si podobnými úvahami může přivodit, je bolest hlavy.

Takže dost – na řadě je sprcha a postel.

***

Protože po lenošivé sobotě pociťovala drobné výčitky, strávila Vanda část dopoledne v posilovně. Mohla si zacvičit doma, jenže k tomu jí scházela vůle. Přesun do fitka, kde ji navíc motivovala energická hudba a ostatní návštěvníci, byl sázkou na jistotu.

Dala si do těla, prohodila pár vět s několika známými a s mnohem lehčí myslí, než večer před usnutím odjela zpátky domů. Počítala s tím, že její hosté dorazí až odpoledne – určitě se prospí, dají si oběd v oblíbené hospůdce, a teprve potom zamíří do města. Měla ještě dost času, a tak si udělala těstovinový salát a po jídle trochu uklidila. Nebyla bůhvíjakou hospodyňkou, ale byt udržovala v čistotě – snad zvyk z nemocnice.

Nakonec přistoupila k programu, který měla v plánu včera a zasunula do DVD disk s klasickou komedií. Musela přitom zahnat dotěrnou myšlenku, že chce nějak zaměstnat hlavu, aby se do ní znovu nezakously ostré zoubky včerejší skepse.

Film skončil a ona mrkla na mobil. Bylo už po třetí, takže čekala, že návštěva přijede co nevidět. Nepřišla jí však žádná SMS, že je rodina na cestě, což bylo neobvyklé. Snad i proto po další půlhodině trochu zneklidněla a rozhodla se sestře zavolat. Nemohli mít cestou nehodu? Podle zpráv pokrývá většinu vedlejších silnic ledovka …

Vytočila Vilmino číslo a čekala. Pravidelné pípání oznamovacího tónu se protahovalo, až nakonec promluvil unylý hlas operátora, který ji vyzval, ať zanechá vzkaz.

Zafuněla a vyhledala v adresáři kontakt na Dušana, protože neměla zájem komunikovat s hlasovou schránkou. Bohužel se opakoval stejný scénář. Skousla si spodní ret. Kde se toulají a proč neberou telefony? přemítala. Nakonec dospěla k rozhodnutí, že napíše esemesku. Ztracené hovory švagr i sestra určitě objeví, ale není od věci požádat je o zprávu, z jakého důvodu se takhle zdrželi. Napadlo ji projít ještě sociální sítě, ale od nikoho z rodiny nový příspěvek nenašla.

V pět už začala propadat lehké panice. Tohle přece není normální! hudrovala polohlasem, a ob dvě minuty kontrolovala mlčící smartphone. Opětovně telefonovala na všechna čísla, která měla k dispozici – použila i Samuelovo – ale bez úspěchu.

Že by zapomněli? Ale to přece nevysvětluje, proč nejsou na příjmu!

V náhlém popudu otevřela internetové stránky monitorující dopravní situaci a havárky. S napětím pročítala bohatý seznam a ulevilo se jí, když v oblasti, která ji zajímala, na nic zásadního nenarazila.

Ale pokud nedošlo ke zdržení na silnici, kde kruci všichni vězí?! Mámě volat nechtěla, protože bylo téměř stoprocentní, že leží v posteli a nic neví. Zkrátka to musí zvládnout sama.

Zkusila ještě jednou sestřin mobil, ale hovor padl rovnou do schránky. Svaly okolo srdce jí zauzlovala zlá předtucha. Snažila se ji silou vůle odsunout, ale šlo to špatně. Ne, dál už čekat nebude! Spěšně na sebe hodila bundu, strhla z háčku svazek klíčů a seběhla ze schodů. Zatímco se u auta oháněla škrabkou, spílala mrazivému počasí – každá uplynulá minuta totiž posilovala její vnitřní úzkost.

Nakonec přece jen vyjela. Ulice byly relativně prázdné, takže u přízemního domku sestřiny rodiny přibrzdila za necelých patnáct minut.

Vandino srdce pokleslo ještě dřív, než vystoupila. Dušanova toyota před domem neparkovala a všechna okna byla černá stejně jako obloha. Přesto se rozběhla ke vchodu a stiskla zvonek. Žádná odezva nepřišla, a tak použila svůj klíč. Přesně podle očekávání však uvnitř nebylo ani živáčka.

Takže domů se nevrátili…

Tlak na Vandině duši zesílil – tajně doufala, že jde o nedorozumění nebo obyčejné opomenutí, tohle však zavánělo průšvihem. Teď už tedy nezbývalo, než vyrazit na chalupu. Ačkoli si nedělala přehnané naděje, naposledy důkladně prohlédla telefon, jestli nějakou zprávu nebo volání nepřehlédla. Nebylo tomu tak.

S povzdechem za sebou zamkla, vrátila se k autu a o minutu později už závodnickým stylem vyrazila od krajnice.

V napjatém očekávání, že mobil konečně zazvoní, nezapínala ani rádio. Přístroj však zůstával tichý, což Vandin neklid jen přiživilo.

Že zprávy o zledovatělých vozovkách nelhaly, otestovala ve chvíli, kdy sjela z hlavní komunikace na úzkou vedlejší cestu. Doufala, že se vozem dostane co nejdál - nerada by šla několik kilometrů pěšky.

Kola nebezpečně podkluzovala a auto se šinulo rychlostí asi deset kilometrů za hodinu, ale nemělo smysl riskovat, že skončí v příkopu. Pak reflektory konečně ozářily první vysoké jehličnany. Teď už to měla do cíle jen něco přes čtyři sta metrů. Chvíli o tom přemýšlela, ale pak se rozhodla, že lepší bude zaparkovat tady a zbytek dojít po svých.

Vystoupila a vydala se známou pěšinou podél štíhlých kmenů. V orientaci jí pomáhal sporý svit několika hvězd, které občas vykoukly zpod roztrhaných mračen. Za okamžik už spatřila světlejší obrys štítu a pak i bílou střechu Dušanova auta. Stálo na plácku před chalupou, která se zdála zcela opuštěná. Uvnitř byla tma a okna pokrytá jinovatkou odrážela večerní nebe, což na Vandu zapůsobilo jaksi zlověstně.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zamumlala s nakrčeným čelem. Uzel na žaludku o poznání ztěžkl a ona při tom namáhavě polkla. Možná měla zavolat Monice anebo Jaroslavovi – třeba by ji jeden z nich doprovodil… Potmě a na samotě se začala cítit velmi zranitelná. Neměla však na vybranou.

Nahmatala v kapse klíče a vystoupala po třech schodech ke dveřím. Teď už nemohla uhnout. S bušícím srdcem zkusila ledovou kliku. Panty hlasitě zavrzaly – švagr už pár měsíců sliboval, že je promaže, ale pokaždé na to zapomněl. Zamčeno nebylo, a tak rovnou vešla do předsíně.

„Haló? Vilmo? Dušane! Jste tu?“ zavolala.

Odpovědí bylo hutné, skoro hrobové ticho. Nasála studený vzduch se zvláštně kovovým podtónem a udělala dva nejisté kroky k místnosti, která sloužila prakticky ke všemu s výjimkou spaní. Dubové dveře byly pootevřené a za nimi opět číhala černota.

Vanda sebrala odvahu a strčila do nich rukou. Několik vteřin civěla bez hnutí před sebe, a až potom sáhla do míst, kde tušila vypínač. Stiskla ho.

Nejdříve ze všeho ji oslepil jas žárovky. Několikrát zamrkala, a pak pozornýma očima přejela celý prostor. Děsivá scéna vyvolala okolo Vandina srdce bolest, jako by utržila ránu pěstí. Zavrávorala a udělala úkrok zpět, načež její paže vylétly vzhůru a zakryly ústa.

Ježíši!

Tohle… to přece není pravda!

Nemůže…

Jenže byla.

***

Na dřevěné podlaze leželo v různých pozicích pět mrtvých těl. Vilma, Dušan, Samuel, Radim a Dana. Každý z nich měl na čele černou díru po kulce – s výjimkou Radima. Tomu na košili zaschla krvavá krusta.

Pokojem vzlínal pach krve – to proto cítila železo. Zlověstné cákance zůstaly na zdech, nábytku i šatech jejích blízkých…

Nedokázala od té hrůzy odtrhnout pohled a zprvu se ani pohnout: prkna zapůsobila na její podrážky jako silný magnet. Teprve po necelé půlminutě se Vanda vrhla ke svému dvojčeti. Přišlo jí doslova přízračné hledět do sinalého obličeje, který byl téměř přesnou kopií toho jejího.

„Ne… tohle ne!“ zasípala vyprahle. Předem věděla, že je to marná snaha, ale i tak se pokusila na sestřině krku nahmatat tep. Naprosto zbytečně. A navlas stejně pochodila u všech ostatních. Pokročilá ztuhlost svalů a chlad pokožky Vandě napověděly, že jsou mrtví víc než čtyřiadvacet hodin. Tento stav sice mohla ovlivnit i nízká teplota vzduchu, ale příliš se ve svém odhadu mýlit nemohla.

Vrah, který má tohle všechno na svědomí, je určitě dávno pryč. Zůstaly tu jenom jeho navždy oněmělé oběti...

Vstala ze země a s tváří staženou šokem i bolestí odcouvala k oknu. Rozrazila ho, nahnula se přes parapet a začala zvracet. Trvalo několik minut, než se rozhoupané vnitřnosti uklidnily. Třásla se slabostí a ze všeho nejméně si přála znovu pohlédnout na strnule ležící postavy, ale neměla na vybranou.

Teprve ve chvíli, kdy opakovaně přejížděla pohledem z jednoho na druhého, jí došlo, že s rodinou byl i Samův roční bišonek Brok.

„Broku…“ šeptla skuhravým hlasem. Chundelaté tělíčko nikde neviděla, nemohla ale předpokládat, že zvíře řádění cizí bestie přežilo.

Přiměla se k pohybu a vyklopýtala na prosklenou verandu. Opřela se zády do dřevem obložené zdi a ztuhlýma rukama vylovila z kapsy mobil.

Navzdory šoku dokázala v následujících minutách jednat racionálně. Děkovat za to mohla hlavně své profesi – vytrénovala ji k zachování logického, chladného rozumu i ve vypjatých situacích. Zavolala na tísňovou linku a stručně popsala, co můžou záchranáři a policie očekávat. Pak se s telefonem v ruce vypotácela na mrazivý vzduch, který ji štípal v plicích i nose.

Drtila v prstech smartphone a mozkem jí zákeřně bleskla připomínka Vilminy včerejší SMS. Sevřený žaludek se pootočil kolem své osy. Vidím to náhlou smrt… psala sestra. Kdyby jen věděla, jak blízko je pravdě!

Vandě po zádech přejely ledové jehličky.

Co se tady proboha včera stalo? Kdo má její rodinu na svědomí? Jaká zrůda je schopná zastřelit pět nevinných lidí? Přičemž jednomu z nich bylo pouhých sedm let?!

„Tohle není spravedlivé!“ zavyla a jako podťatá padla na kolena. Bez ohledu na promrzlou hlínu položila lokty na zem a přitiskla k ní čelo. Vtom zaslechla tiché zakňučení. Trhla po zvuku hlavou, div si nevyhodila krční páteř.

„Broku? Broku!“ křikla zkusmo, zapátrala očima ve tmě a sedla si na paty. Zpod toyoty se vyloupl světlý stín – jakmile psík zaslechl známý hlas, opustil úkryt a rozběhl se k ní. Drcl Vandu hlavou do boku a zvedl k ní oči.

Objala ho tak pevně, až na protest štěkl, ale neřešila to. Cítit teplo živoucího těla pro ni teď představovalo nejlepší možnost, jak udržet emoční rovnováhu na přijatelné úrovni. A teprve nyní, vkleče a se psem v náručí, zvlhly její dosud suché oči slzami.

KAPITOLA 3.

Obvykle zapadlý kout připomínal scénu z akčního filmu. Chalupu i okolí ozařovaly halogenové reflektory a podél lesa parkovala celá řada automobilů – většina z nich s blikajícími majáky. Prostranství před stavbou - stejně jako její útroby - zaplnili lidé. Houf vyšetřovatelů a techniků se mísil s pracovníky pohřební služby: tu policie přivolala poté, co soudní lékař ohledal těla.

Sanitka, která se tu objevila navzdory Vandinu hlášení, jaká je situace, dávno odjela. Byla zbytečná – obětem posádka pomoct nemohla a doktoři neuspěli ani s nabídkou uklidňujícího léku, který chtěli píchnout Vandě. Potřebovala čistou hlavu.

Stála trochu stranou a pozorovala to všeobecné hemžení. Přes ramena měla přehozenou kostkovanou deku – vůbec netušila, jak k ní přišla. Brok se od ní nechtěl hnout a seděl u jejích kotníků jako věrná stráž.

Zdálo se jí, že uplynula neskutečně dlouhá doba, než k ní konečně přistoupili dva kriminalisté v civilu. První z nich se představil jako poručík Ladislav Lonský – byl to přibližně čtyřicetiletý, pevně stavěný muž se světle hnědými vlasy a zkoumavým pohledem. Jeho kolega kapitán Michal Kraus byl o něco starší, vyšší a štíhlejší, a jeho šedé oči zrcadlily empatii. Krausův účes připomínal Ludvíkův: s tím rozdílem, že evidentně nešlo o záměr.

„Paní nebo slečno Ziliová,“ oslovil ji Kraus pietně podbarveným tónem. „Je nám samozřejmě jasné, že prožíváte hrozné chvíle, ale přesto se vás teď potřebujeme zeptat na pár věcí.“

„Prosím,“ vypravila ze sebe ochraptěle.

„Máte tušení, co se tady mohlo stát?“ navázal Lonský, přičemž zavěsil palce za poutka na opasek.

„Není to dost jasné?“ pronesla s hořkostí, která se promítla i do jejího pohledu.

„Kolega spíš myslel, jestli vás nenapadá nějaký důvod, proč byli vaši příbuzní takovým způsobem zabiti. Neměl někdo z nich nějaký problém? Spory? Nepřátele?“

Přejela dlaněmi přes obličej bledý a studený tak, že se příliš nelišil od tváří, které ponuře odění zřízenci právě zahalili do pytlů z černého igelitu.

„To ne…“ zakroutila hlavou. Měla pocit, že se jí mozek vykouřil ušima – najednou nebyla schopná rozumné úvahy. „Určitě neměli… nepřátele.“ Zvedla ke Krausovi zrudlé oči. „Nerozumím tomu, ale musel to udělat nějaký blázen. Recidivista, co utekl z vězení… nebo snad ozbrojený zloděj, který si myslel, že je v chatě něco cenného, a pak zpanikařil. Jinak to být nemůže!“

„Nelze dělat předčasné závěry a všechno se musí důkladně prověřit, ale bohužel to zatím vypadá spíš na chladnokrevnou likvidaci,“ pronesl poručík věcně.

Vandě při těch slovech podklesla kolena – podobnou možnost si odmítala připustit. Byla tak nesmyslná! Jaký mohl mít kdo důvod, aby vyvraždil její rodinu?!

V nitru lebky jí začala bušit kladívka s ostrými špičkami – jasný následek prožitého stresu. Mimoděk přitiskla prsty ke spánkům, kde tušila epicentrum přicházející migrény. Před očima se jí udělala mlha.

„Je vám dobře?“ zaslechla Krausův hlas. Zněl tak, jako by mluvil za zdí.

„Ne…“ podařilo se jí vyslovit dvě vteřiny předtím, než její tělo zvadlo.

Probrala se za necelou minutu, dezorientovaná a otupělá, jako by ji někdo uprostřed noci nešetrně probudil z nejhlubšího spánku. Hluk a mihotavé světlo ji však velmi rychle vrátily do reality, stejně jako starostlivý pohled kapitána Krause. Skutečnost udeřila do jejího srdce silou beranidla.

Ne… Ne! zasténala v duchu a ani si neuvědomila, že žalostný zvuk splynul i z jejích rtů. Na tváři ucítila Brokův teplý jazyk.

„Paní Ziliová, zavoláme vám doktora, ano?“

Zavrtěla hlavou. „Nic mi není,“ vypravila ze sebe ztuha. „Jenom chvilková slabost, za chvíli to přejde. Jsem taky doktorka…“

„Ach tak… No, v tom případě víte lépe než já, jestli potřebujete pomoc, nebo ne,“ povzdech kapitán. „Nebudu na vás naléhat. Bude ale vhodné, když vás odvezeme domů. Zajdeme za vámi zítra, až se trochu vzpamatujete.“

S Krausovou pomocí se zvedla do sedu. Její žaludek při tom pohybu zaprotestoval, a tak schovala obličej mezi kolena a zhluboka dýchala, dokud nevolnost nepřešla. Pak znovu vzhlédla ke kriminalistům.

„Asi máte pravdu. Ráno mi bude líp.“ Fyzicky, dodala pro sebe. A kdo ví, jestli…

„Fajn. Láďo, skoč prosím tě pro vodu. Je na zadní sedačce,“ obrátil se Kraus na poručíka. Ten neochotně přikývl a zmizel. Vanda mezitím mobilizovala zbytky sil, aby byla schopná vstát. A až tehdy si uvědomila, že je tady vozem.

„No jo… jenže já tu mám auto,“ hlesla.

„Dejte mi klíčky,“ napřáhl policista pohotově ruku. „Řeknu některému z chlapů, aby vám ho dovezl. V tomhle stavu řídit nemůžete.“

Pouze přikývla: měl samozřejmě pravdu. Pohroužila se do vlastních myšlenek, a teprve po chvilce jí došlo, že Krausova dlaň je stále nastavená. Malátně sáhla do kapsy a vytáhla klíč. „Díky,“ dodala, když ho převzal.

„Tak, tady je to pití.“ Lonský se vrátil s půllitrovým balením minerálky. Odšrouboval uzávěr a podal láhev Vandě. „Nate, to vám udělá dobře.“

A zatímco se snažila vpravit do hrdla aspoň pár doušků tekutiny, kriminalisté se domlouvali, co dál.

„Já paní Ziliovou odvezu a ty to tady dokonči,“ říkal právě Kraus.

„Od kdy vydáváš rozkazy?“ ohradil se jeho kolega.

Kapitána tím z míry nevyvedl. „Nekecej a poslouchej služebně staršího. A pak paní Ziliové hodíš domů auto. Tady jsou klíče.“

Ozvalo se kovové cinknutí. „No tak jo, co mi zbývá,“ smířil se se svou úlohou Lonský. „Čau a odpočiň si. Já za tebe zatím dotáhnu práci,“ neodpustil si malé rýpnutí. Kapitán ho přešel bez poznámky.

„Na shledanou,“ kývl poručík na Vandu a udělal čelem vzad dřív, než mu stačila pozdrav oplatit.

Za několik minut už s Brokem v klíně seděla vedle Krause a tupě zírala před sebe. Během chvilky za sebou nechali nasvícenou scenérii okolo chaty, za což byla upřímně vděčná. Přála si být od toho hrůzného nálezu co nejdál. A věděla, že místo, které dřív milovala, bude od nynějška nenávidět. Nebylo to spravedlivé, ale nemohla si pomoct.

„Postará se o vás doma někdo? Manžel, přítel?“

„Nejsem vdaná,“ odtušila bezvýrazně. „Žiju sama.“

„Aha. A nechcete někomu zavolat?“

Potlačila hořký úsměšek – polovina těch, kterým by v tíživé situaci volala, byla teď po smrti. Jenže Kraus si podobnou reakci nezasloužil. „Ani ne,“ odvětila neutrálně.

„Asi by vám pomohlo něco na uklidnění.“

„Asi,“ pronesla hluchým tónem, kterým konverzaci uzavřela. Kapitánovi patrně došlo, že na řeči nemá náladu, a po zbytek cesty moudře mlčel. Ocenila to.

Vůz zastavil jen kousek od vchodu do domu a Vanda automaticky sáhla po klice. „Děkuju,“ zamumlala.

„Za málo. Vezměte si tohle,“ podal jí vizitku. „Pro všechny případy.“

Beze slov převzala navštívenku a zastrčila ji do náprsní kapsy.

„A zítra dopoledne se u vás s kolegou ukážeme. Potřebujeme se zorientovat v rodinných vztazích a najít motiv. Máte ještě nějaké příbuzné?“

„Matku.“

„Chcete, abychom ji s tou událostí seznámili raději my?“

„Já… nevím. Nevím teď vůbec nic. Může to počkat do zítřka?“

„Samozřejmě. Je to na vašem rozhodnutí.“

„Dobře. Tak tedy… zítra.“

Vanda na Krause pohlédla – vlastně poprvé od chvíle, co nasedla do vozu. Jeho oči s ní soucítily a choval se tak, že mu nemohla nic vytknout. Jenže ona teď toužila po jediném: zavřít se doma, stranou od cizích lidí. Ačkoli se jí snažili pomoct, ona svůj žal musí zpracovat sama. Později možná zavolá Monice, ale teď potřebuje soukromí.

Slzy, které ji tak silně tlačí pod víčky, uvidí jenom Brok…

Překotně vystoupila a s roztřeseným: „dobrou noc,“ vyrazila ke vstupním dveřím. Neušlo jí, že policejní vůz zůstal stát na místě i ve chvíli, kdy za ní zapadly.

***

Rozpálená těla jiskřila kapkami vlažné vody, stékajícími po nahé kůži. Milenci se k sobě vinuli jako popínavé rostliny, slíbávali vlhkost z horké pleti a otáčeli se pod sprchou kolem své osy.

Monika si tenhle večer hodlala užít naplno. Děti u mámy zůstaly i tuto noc – do školy to od ní měly stejně daleko jako z domu. Jáchym měl taky čas, takže se příležitost na žhavé rande přímo nabízela.

Přijala pozvání na večeři a pak i do Jáchymova elegantního bytu. Obojím chtěl zřejmě prezentovat, že je při penězích. Tyhle věci ale Moniku nikdy příliš nezajímaly. Zlatokopka nebyla, třebaže by jí někdo mohl vmést do tváře, jakým způsobem připravila exmanžela o byt. Ona to ale neudělala kvůli sobě a svědomí měla čisté.

Ani teď ji neohromila luxusní a jistě drahá sprcha imitující tropický déšť. Kdepak! Bylo v ní příjemně, ale smyslné doteky mužských rukou ocenila víc. Stejně jako milencovo perfektně stavěné tělo. Ačkoli si utahovala ze svých faldíků, v žádném případě se při sexu neostýchala. Kdyby s ní tenhle svalovec nechtěl být, čas by neztrácel. Každému se líbí něco jiného, a on zkrátka potřebuje holku krev a mlíko.

„Jseš pěkně vášnivá,“ zamručel do zvlhlých vlasů, a pak za ně zatahal. Zamžikala, protože to zabolelo, ale nijak zvlášť se tím nezabývala – vášeň strhávala její pozornost jiným směrem. „Tak se mi to líbí… Odvážný holky, co do toho jdou po hlavě… A nestyděj se,“ pokračoval mezitím Jáchym.

„Tak studu se u mě fakt bát nemusíš,“ broukla a kousla ho do ramene – zlehka, laškovně, ale důrazně.

„Kočka s pořádnými drápky…“ zasmál se a přirazil Moniku zády ke kachličkám. Začal ji líbat: tvrdě a s jasnou dominancí. Volnou rukou polaskal zaoblené boky, obkroužil pupík a nakonec jeho prsty zajely mezi stehna. Nečekal na výzvu a rovnou je zanořil do vlhkého lůna.

Zaúpěla do horkých úst a věrna jeho příkladu sevřela v pěsti hnědé kučery. Souhlasně zavrčel a zakroužil pánví přitisknutou k Moničinu břichu – měkká pleť těsně lnula k syrové tvrdosti.

Měl snad největší úd, jaký kdy viděla, a dokázal s ním dělat divy. Celou její bytostí zavibrovala touha pocítit ho v sobě. Jáchym byl o osm let mladší a měl skvělou výdrž. A to Monika vítala.

Noci probdělé za účelem erotických výbuchů jí odjakživa svědčily a ona věřila, že to tak zůstane ještě dlouho. Vlastně se jí zdálo, že si dnes milování užívá mnohem víc, než před lety.

A bylo lhostejné, jestli na prostěradla padla v objetí muže, či ženy. Lesbičky či bisexuálky dokázaly být hodně vynalézavé, o tom už ledacos věděla…

„Chceš to tvrdě, zlato?“ zavibroval u jejího ucha zhrublý hlas.

„Hmmm… proč ne…?“

„Skvělá holka… Nejlepší,“ zašeptal chraptivě.

„Vím,“ vydechla, a v příští vteřině se napjala jako struna - to jeho prsty rozehrály svádivý rituál v jejích útrobách. Útočily na nepatrné místečko skryté očím, přesto tak vnímavé vůči dotekům. Během minuty se zmítala vrcholnou rozkoší: rovným dílem zpocená jako splavená vodou. Vykřičela ke stropu veškerou slast, kterou prociťovala. Dala si na čas a vychutnala každičký okamžik, než nakonec ochabla v pevně vysoustružených pažích.

Tak nádherné uvolnění!

Je snad něco víc, než tělesná láska, když chce člověk naplno vnímat vlastní bytí? Věřila, že nikoli. Ona sama se při každém vrcholu cítila tak skvěle, jako by přecházela do jiné dimenze. Prosté, přesto však dokonalé.

„Neříkej mi, že máš dost?“ stiskl měkce zakulacená ňadra.

„Blázníš…?“ potřásla hlavou. „Jednou mi to nikdy nestačí.“

„Ty divoško! Nymfomanko….“ Do tváře Jáchymovi neviděla, v jeho hlase však zaznívaly spokojenost s očekáváním. „Co kdybychom si dali sklenku, aby se nám pořádně rozproudila krev a pokračovali v ložnici? Hm?“

„Nemám pocit, že potřebuješ ještě víc rozpálit,“ utrousila, což ho rozesmálo. „A já už vůbec ne,“ dodala. „Ale skleničku neodmítnu.“

„Tak pojď,“ popadl ji za ruku a málem vyvlekl ze zapařené koupelny. Následovala ho poněkud klopotně, ale se smíchem. Jeho mladistvé nadšení, bouřlivá vášeň a sexuální um byly svůdné. Fascinující.

Byla by hloupá, kdyby cokoli z toho odmítala. Včetně dvanáctileté whisky, kterou nalil do tlustostěnných sklenic. Neředil ji – další důkaz toho, že Jáchym užívá života naplno a polovičatost ho nebaví.

Možná byl bonviván, pravděpodobně i proutník… A docela určitě využíval svých fyzických předností, pokud šlo o ženy. Ke ctnostem měly tyhle vlastnosti daleko, pravda. Jenže Monika s Jáchymem na radnici jít nechtěla. Brala si, co nabízel, a oplácela podobným. Nezůstane mu nic dlužná, o tom nepochybovala.

Připomněla si včerejší rozhovor s Vandou. Měla to skoro stejně – Ludvík pro ni také představoval chvilkové povyražení. Vanda ale nevyhledávala románky, nebyla ten typ. Využila příležitost jen proto, že jí scházelo milování. Ovšem na rozdíl od Moniky nemá děti a velmi po nich touží. Zkrátka: ona vychutnává dary života, kdežto Vanda jen marní čas. Monice to bylo líto, protože z kamarádky občas vyzařovala určitá osamělost. Možná si ji sama nepřipouští, ale ukrytá v ní je.

„Tak na dlouhou noc plnou překvapení a vášně,“ pozvedl Jáchym whisky a ťukl dnem sklenice do té její. Opírali se o barový pult nazí a se zrudlou kůží, což působilo dekadentně. Monice se to líbilo.

Líbal se zanícením, které bralo dech a dokázalo Moniku odpoutat od reality – včetně vyzvánějícího telefonu. Ať si řinčí, jak chce, blesklo jí myslí. Jednou stejně přestane, tak proč se nechat rušit?

„Co? Cože?“ zareagoval nepřítomně.

„Jakej?“