Markéta Harasimová

KUDLANKA

Markéta Harasimová

KUDLANKA

Copyright © Markéta Harasimová www.marketaharasimova

2023

Motiv na přebalu © Shutterstock

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Petr Obešlo

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2023

ISBN 978-80-88363-58-3

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

PROLOG

Zprudka trhla dveřmi od auta a zapadla do sedadla spolujezdce. Jen taktak udržela rovnováhu, jelikož jí na zledovatělém chodníku podklouzly podrážky kozaček. Zaklela jako zkušený dlaždič, protože se během nekoordinovaného manévru uhodila do lokte tak nešikovně, až jí na okamžik znecitlivěla ruka.

Vzápětí na místo řidiče dosedl mladý muž, udýchaný a rozčilený skoro stejně jako ona. „Proč utíkáš? Chováš se jako hysterka!“ vyčetl jí.

Zpupně civěla před sebe, nevěnovala mu ani kratičký pohled. Tolik ji štval! Přála si ho smést z povrchu zemského. „Jestli tomu nerozumíš, pak máš asi vážné trhliny v IQ! Nebo problém s chápavostí!“

„Neurážej mě!“

„Já tebe?!“ vyjela vztekle. „Začal sis snad ty!“

Během večeře v zapadlé hospůdce, kde se stavili cestou na prodloužený víkend došlo na prudkou výměnu názorů - skončila tím, že nepočkala ani na to, až její partner zaplatí útratu a překotně opustila lokál. V opačném případě by totiž musela začít nahlas vřískat. Než aby ztropila veřejnou scénu, kterou by jistě pobavila jak číšníka, tak těch několik hostů, kteří se v podniku nacházeli, raději dobrovolně vyklidila pole.

Vnitřně s ní však cloumala zuřivost, a ona jí toužila dát volný průchod. Byla rozpálená do teploty vysoké pece, jen jen explodovat a zničit spalujícím žárem zlosti všechno ve svém okolí. Jak si může dovolit jí něco vyčítat? Je snad on čistý, neposkvrněný anděl, který nikdy nešlápl vedle?!

Vždyť ani neudělala nic špatného! Sám měl máslo na hlavě! Dovolil si vlézt do jejího deníku, což byl vrchol! A při jídle neváhal vyrukovat s tím, co zjistil. Kdyby nestrkal nos, kam nemá, nemusela by se zamotávat do vlastních lží, a nakonec trapně prchat z restaurace!

Sprostě ji zpovídal! Choval se jako inkvizitor.

A proč?

Kvůli pravdě, která bolí?

Především ovšem ji, protože se asi zamilovala… do někoho jiného. Na jejich vztahu se přitom ale nic nemění, ten žárlivec vyšiloval úplně zbytečně! Ona pro něj dělá první poslední, včetně postelové akrobacie. Pouze se citově zainteresovala jinde… a za to nemůže! Stalo se, srdci neporučíš. Kromě toho objektu svého zájmu ani nic nenaznačila, všechno si nechávala pro sebe…

Trpěla tím!

A on jí tu citlivou záležitost vulgárně omlátí o hlavu, aniž se omluví, že narušil její soukromí? Jak si to představuje? Navíc beztak setrvává v bláhové představě, že s ním po tom výstupu stráví volné dny… Zbláznil se?

Ani náhodou, teď ji zaveze domů a dá jí minimálně týden pokoj. Nehodlá s ním mluvit! Koneckonců vlastně neví, jestli s ním ještě chce být. Když na to přijde, bude jí bez něj líp! Na co ho vlastně má? Na ukojení tělesných potřeb? Tss… to určitě. Nebo proto, aby měla s kým chodit do společnosti? Komentovat u snídaně ranní zprávy? Na tyhle kratochvíle si může vždycky najít někoho jiného.

Férovějšího!

„Tak hele,“ ucedil nyní a uhodil pěstí do volantu. „Ten diář jsem vzal do ruky náhodou. Slítl na zem, když jsem si ze stolu bral telefon. Nechtěl jsem tě šmírovat, už jsem ti to přece říkal! Když jsem ale uviděl, co si zapisuješ, nedalo mi to.“

„Jasně, takže sis mě prolustroval. Hnusné! Styď se!“

„Já nemám za co!“

„Že ne?“ prskla. „Nikdy, nikdy v životě jsem nikomu nevlezla do osobních věcí. To by bylo pod mou úroveň! Mám tě dost. Po krk! A teď mě laskavě hoď zpátky domů, nechci s tebou dýchat stejný vzduch.“

„Takže ten víkend odpískáváš?“

„A cos asi tak čekal?“ zamračila se. „Že spolu po tom všem pojedeme někam cukrovat? Upadl jsi na hlavu?“ Zuřivost v jejím nitru spirálovitě stoupala a vháněla jí krev do hlavy.

„Myslel jsem, že si to vyříkáme, upustíme páru.“

„Jasně, a potom mě zase donutíš k sexu!“

„No tak to prr… já tě nikdy nenutil!“

Přimhouřila víčka tak, až se modré duhovky skoro ztratily v houštině řas. „Mám ti to připomenout?“

„Jo, ty myslíš tenkrát…“ vzpomněl si. „Ale to jsem byl opilý a navíc… snad k sobě patříme, ne? Zas tolik ses nebránila.“

„Cože?! Nikdy jsem ti to nezapomněla!“

„Nevytahuj kostlivce ze skříní, vždyť je to prehistorie!“

„Osm měsíců, přesně!“ odpálila ho stroze a sledovala, jak trhaně otočil klíčkem v zapalování.

„Omlouval jsem se ti, jen co jsem vystřízlivěl!“ kontroval. „A pak ještě milionkrát. Domníval jsem se, že jsme to uzavřeli!“

„Já tedy ne! A kam sakra jedeš?“ vyštěkla, když zjistila, že zabočil doleva, směrem ven z města, místo, aby v souladu s její žádostí zamířil na opačnou stranu.

„Měli jsme nějakou domluvu, ne? Hele, ukřivděný bych tady měl být spíš já! To ty ses tomu svému blbníku svěřovala s romantickými city, které nesouvisí s mou osobou. Víš, jak jsem byl šokovaný, i když jsi psala, že je to platonické?“

„Jdi do háje! Nepodvedla jsem tě, tak o co ti jde? A otoč to auto!“

„Ne!“

„Zase děláš něco proti mé vůli? A tentokrát zastřízliva?!“

„Přestaň se vztekat, krucifix! Očekával jsem omluvu, a ty místo toho obviňuješ mě. Přitom bys měla jako každý soudný člověk pochopit, že mě to, co si zapisuješ, ranilo. Já jsem tady oběť, ne ty!“

„Trhni si!!“ vyštěkla. „Znovu tě žádám, aby ses otočil, já s tebou nikam nejedu!“

„Jedeš!“

„Přestaň za mě rozhodovat, tohle je fakt vrchol všeho! Už mě to s tebou nebaví. Nemáme nic společného, ty egomaniaku, co musí vždycky prosadit svou! Ale to skončilo.“

„Chceš se rozejít?“ vyjekl a reflexivně přitom dupl na plyn, takže vůz vystřelil dost nebezpečnou rychlostí - zvlášť s ohledem na zledovatělou vozovku.

„Jo!“ štěkla.

„Děláš si srandu?! Jaký máš důvod? Já tě za ty tvoje citečky neodsuzuju, jenom jsem mezi námi chtěl udělat jasno!“

„Na to ti seru!“ Připadala si jako tlakový hrnec, který během několika vteřin stoprocentně bouchne. „A ani tě už nemám ráda! Hnusíš se mi!“

„Jo? Zato toho druhého miluješ?“ zvýšil taky hlas. „Jenže je možné, že on tebe ne, kotě! A ty to tušíš, jinak bys po něm už dávno vyjela! Přesto mě hodláš odkopnout?!“ pěnil. „Kvůli člověku, který tě má v paži?“

To už se jí tmělo před očima – zejména proto, že s velkou pravděpodobností trefil hřebíček na hlavičku. „A co má být?“ zavřískala. „Tobě je do toho hovno! Mám tě plné zuby, a jestli okamžitě neobrátíš to pitomé auto, přísahám, že vyskočím ven za jízdy!“

„Fakt?“ vysmál se jí vysokým, skřípavým hlasem, který její vztek ještě víc přiživil. „Na to se máš moc ráda,“ dodal štiplavě.

V jejím mozku vybuchl rudý ohňostroj a ona cítila, jak ji opouští sebeovládání. Bude se jí pošklebovat?! Co si to dovoluje? Kretén, kretén, kretén!! Ale v jednom má pravdu – ráda se má, a určitě neskončí v kotrmelcích rozbitá na asfaltu. Ačkoli… v tuto chvíli je jí to možná skoro jedno. „Vrať se sakra do města, hned!!“ zařvala tak, až jí samotné málem praskly ušní bubínky.

„Ne!“

„Dělej!“

„Nebudu tě poslouchat na slovo, nejsem tvůj pes!“

„Ne, jsi můj bývalý!“ Aniž o tom víc přemýšlela, instinktivně popadla oběma rukama volant a vší silou s ním zatočila doleva a doprava. Vůbec neřešila, co tím způsobí, hodlala jenom prosadit svou, smáznout mu z obličeje úsměv… navěky!

Ať chcípne! Nechtěla s ním už mít nic společného. Přála mu smrt!

Omámená zlostí však nepočítala se stavem vozovky. Škodovka sebou smýkla, roztočila se kolem své osy a udělala uprostřed silnice několik koleček. Oba dva naráz zaječeli – ona honem stáhla paže, on se zase snažil složitým manévrováním vozidlo srovnat.

„Krávo!“ zaburácel.

Neodpověděla, zapřela se dlaněmi do sedadla, až se jí na pažích napjaly svaly, a s vytřeštěnýma očima civěla do mlhy za předním sklem. Vůz se dál řítil tmou - jakým směrem, však ani jeden z nich netušil.

Zaskřípaly brzdy, nicméně rozjetý kolos byl neovladatelný; hnal se kupředu bez jakékoli koordinace. Zdálo se to jako věčnost, než ho zarazila překážka a ozvala se ohlušující rána – během setiny sekundy ustal veškerý pohyb, z palubní desky vyletěly airbagy a přilepily se oběma cestujícím na obličeje.

Znovu zavřeštěla - to už vzduchový pytel splaskl a spadl jí do klína. Panebože… Panebože! Letělo jí hlavou, přičemž cítila, jak se celé její tělo mírně chvěje. Motor zvenčí téměř neslyšně vrčel, zato uvnitř kabiny panovalo hrobové ticho. Stojící vozidlo obklopoval mlčenlivý soumrak.

Obrátila hlavu ke spolujezdci a chtěla něco říct, slova jí však zamrzla na rtech. Po jeho spánku stékal tenoučký pramínek krve a víčka měl zapadlá.

Několikrát po sobě zamrkala, sjela očima k zapínání bezpečnostního pásu a rázem pochopila souvislosti. Zapomněl se připoutat, takže airbag sám o sobě nezabránil zranění… Jak vážnému? Dumala. Odhodlaně napřáhla ruku a zkusila napřed, zda dýchá, posléze otestovala i tep.

Žije, uvědomila si.

A vtom jejím mozkem probleskla prchavá myšlenka…

Sakra, proč se nezabil?

Mohl si srazit vaz!

Chvíli sledovala své duševní rozpoložení a zjistila, že je… doopravdy zklamaná! Když už se vybourali, mohl rovnou zemřít, měla by od něj věčný pokoj! A nejenom to. Jako bonus by navíc otupila hrany vzteku, který navzdory nehodě dál kolotal jejími žilami. Ventil potřebovala, ale bohužel…

Ovšem… napadlo ji vzápětí a srdce se divoce rozbušilo.

Vždyť nic není ztracené! On se právě teď nemůže bránit, je jí vydaný na milost a nemilost. Když bude šikovná… Zadívala se na své prsty, navlečené do kožených rukaviček, a potom zpátky do pobledlého obličeje.

Teď, nebo nikdy!

Nezaváhala už ani vteřinu – není čas ztrácet čas, ten správný právě nazrál!

Odepnula pás a naklonila se nad muže. Pak položila dlaň jedné ruky na temeno, druhou pod bradu, zhluboka se nadechla a… prudce trhla. Ozvalo se křupnutí a ona na pár sekund zavřela oči.

Povedlo se? Zvládla to?

Opět se odtáhla a pohlédla do důvěrně známé tváře, v níž se ani teď nepohnul jediný sval. Bez hnutí zůstala rovněž hruď, a když znovu uchopila zápěstí, aby zkontrolovala pulz, zjistila, že je již také nehmatný.

Je tedy mrtvý?

Ano!

Měla co dělat, aby se nahlas nerozesmála. Bylo to tak snadné! Pomstila se mu, už ji nebude ničím otravovat. Nepoveze ji tam, kam nechce, skončilo tvrdošíjné prosazování vlastního názoru, žárlivé scény i výtky… Všechno! Celá jeho obtěžující existence se stala minulostí! Jednou provždy.

Ach, ta euforie!

Znovu si jej důkladně přeměřila. Teď to jen musí nějak šikovně navléct. Tahle kolize byla klasickou dopravní nehodou, o tom žádná. Až se najde auto, nebude nikdo řešit, co se tady přihodilo. Šofér zkrátka nezvládl řízení a zlámal si vaz, protože ještě k tomu nepoužil bezpečnostní pásy. Jasné jako facka.

Ona odtud zmizí – nikdo se nedozví, že s ním v tom autě dnes večer seděla! Nepřizná to! Kdyby se havárie prošetřovala a někdo ji vystopoval – například s ohledem na rozepři v restauraci - s klidem zalže. Pohádali se? Ano! A také se hned nato rozešli. Tím pádem s ním logicky odmítla jet, dala přednost procházce po svých a zachránila si život!

Tesknit po bývalém nemusí, taky proč?

Je ve všem nevinně. Tohle jí projde, nikdo na ni neukáže prstem!

Velmi opatrně vyklouzla z vozu, obešla ho a otevřela dveře na straně řidiče. „Tak sbohem, kamaráde,“ houkla tlumeně a obřadným způsobem políbila nehybné rty. „Spi sladce.“

KAPITOLA 1.

Klaudie znechuceně vytáhla z lednice láhev merlotu a chrstla do sklenky dvě deci. Potřebovala se otupit, a koneckonců – slaví přece narozeniny, no ne? Čtyřicítku. Měla by ji zapít!

Sebeironicky se uchechtla a rozhlédla se po liduprázdném bytě. Tohle je tedy oslava kulatin, jen co je pravda! Trčí tady sama jako kůl v plotě; společnost jí dělá snad jedině zapadající slunce, které si pluje po obloze a je mu jedno, že se dnes opět zařadila mezi single ženy.

A nic na tom neměnil ani fakt, že konec vztahu iniciovala ona.

Už zase.

Jistě, podobný vývoj se dal čekat. Roman se poslední dobou choval nesnesitelně – dotěrně až umanutě, dalo by se říct. Opravdu nemohla reagovat jinak, když jí přinesl ten zatracený dárek!

Prsten. Zásnubní.

Pche!

Opravdu zešílel!

Vždyť ho snad stokrát upozorňovala, že druhou svatbu neplánuje. Papír ke vztahu nepotřebuje!

Jenže on vedl stále dokola svou, jako kolovrátek. „Ale zlato, jedno zkažené manželství neznamená, že už nikdy neslíbíš věrnost někomu jinému? Tvůj první manžel byl holt blbec,“ tvrdil, v čemž měl absolutní pravdu, „ale ty se přece můžeš znovu vdát!“

A horoval dál, aniž bral v potaz její odtažitost. On to myslí vážně a chce s ní žít nadosmrti, být s Klaudií každý den od probuzení až do soumraku.

Doprovázet ji v dobrém či ve zlém.

Ve zdraví i nemoci!

Bude s ní vychovávat jejich děti a stane se jim dokonalým otcem.

Postaví spolu dům, ve kterém spokojeně zestárnou…

Jenže ona o tu barvitě vykreslenou idylku nestála! Kromě toho už před časem došla k rozhodnutí, že s tímto mužem stárnout ani plodit potomky nehodlá. Možná si měla začít s jeho bratrem Rosťou, který o ni projevil zájem jako první. Jenže jí tenkrát připadal… prostě nudný. Tuctový. Nenápadný.

Sice ji obletoval a možná by mu nakonec i dala šanci – přinejmenším na čas - ale ve chvíli, kdy se na scéně objevil živelný Roman, bylo vymalováno. Oproti bratrovi se pyšnil pevnými bicepsy a byl o dobrých patnáct čísel vyšší. Atletický typ, zkrátka chlapák, který ji na první dobrou zaujal.

Ovšem ona si po čase uvědomila, že znovu sáhla po stejném vzorku, jako už v minulosti tolikrát.

Bylo to skoro pravidlem!

Tak například někdejší manžel Čestmír, kterého si navzdory otcově varování po krátké známosti vzala. Tehdy byla snad poprvé v životě bláznivě zamilovaná, prostě ho musela mít. A podařilo se, ačkoli tomu zpočátku nevěřila. Zabral na její flirtování a utvořili pár. Vášnivě se milovali, byla to jízda na plný plyn. Tedy… zpočátku.

Záhy však pochopila, že se vlastně nesnesou a city pod náporem hádek rychle vyšuměly.

Po roce bouřlivého soužití, v němž nechyběly ani rvačky, absolvovala zdlouhavý, schválnostmi nabitý rozvodový koloběh, jenž vyvrcholil trapnou scénou v soudní síni, na kterou jak samosoudce, tak zapisovatelka a advokáti nadosmrti nezapomenou.

A partneři, kteří následovali po něm? Řada z nich vykazovala podobné, ne-li stejné povahové rysy jako Čestmír.

Vyčnívali z davu běžných smrtelníků – nikdo je nemohl přehlédnout. Byli to muži vtipní, charismatičtí, všeobecně obdivovaní… Klaudii to přitahovalo, jak by taky ne. Přece vedle sebe nebude mít chlapa, kterého nezaregistruje živá duše – každý kolem něj projde, jako by ani neexistoval!

Jenže… V soukromí to obvykle už tak růžové nebylo. Dominantní partneři většinou oplývali egoismem a měli tendence Klaudii ovládat. Líbilo by se jim řídit její život, což se pokaždé dřív nebo později provalilo, jakkoli se snažili své manipulativní sklony skrývat. Tvářili se, že to s ní myslí dobře, jenže ona nakonec vždy pochopila, že je jenom jejich doplněk. Na první místo kladli sebe a své potřeby.

Roman nebyl jiný. Navíc žárlil, a to čím dál víc. Také se mu nelíbilo Klaudiino povolání, tedy jedna jeho podoba. Jako překladatelka a tlumočnice občas doprovázela zahraniční VIP hosty, většinou mužského pohlaví. Vyrážela s nimi na vernisáže, premiéry, různé večírky, módní show a další společenské události, konané převážně ve večerních hodinách. Roman se netajil obavou, že některá z těch akcí může skončit bujarým sexem v hotelovém pokoji dotyčné celebrity. Uráželo ji to.

A dokonce podněcovalo něco takového udělat. Na truc!

Zaručeně by se nic nedozvěděl. Kdo by mu to taky řekl?

Poslední dobou ji neustále přesvědčoval, aby se té práce vzdala. Už kvůli němu a jejich lásce!

Cvok.

Potrefený.

Přesto ho snášela… takovou dobu!

Imponoval jí, vzrušoval ji, ale byl v podstatě stejný jako ti před ním. Z každého z nich měla nakonec hlavu jako pátrací balon a musela ze všeho vycouvat. Neměla zapotřebí snášet majetnictví ani hádky! A udržet pohodu ve vztahu s člověkem, kterého ovládá ego, bývalo příliš složité.

Skoro nemožné!

Není tedy divu, že sem tam sáhla po uklidňující pilulce nebo spolkla pár doušků něčeho ostřejšího, aby se otupila. S Romanem tlak bohužel stoupal – pokud se nechtěla stát závislačkou, musela jednat. Rychle. Skutečnost, že Klaudii navzdory jejímu stanovisku přinesl k narozeninám zásnubní prstýnek… navíc s pravým briliantem… Ta ji zkrátka dorazila.

Odrovnala!

Co měla dělat jiného než dar vrátit a důrazně tomu chlapovi vysvětlit, že takhle prostě ne? Takový prezent se zkrátka ke kulatinám nehodí. Nemá právo ji tímto způsobem nutit, aby se s ním zasnoubila – dobře ví, že ji závazky děsí. Poté, co se vymanila z manželství s Čestmírem si chtěla zachovat svobodu.

SVOBODU!

Dlouho.

Napořád.

Nebylo na tom nic divného, ovšem Roman to nepochopil. Či spíš chápat nechtěl. Šel si za svým jako mezek, nebral v potaz Klaudiin názor a neuznal ani to, co časem došlo jí – že se k sobě vlastně nehodí. Sem tam na sebe v celkem zásadních věcech narazili názorově a jejich životní styl byl také odlišný, nicméně on navzdory tomu pořád dokola prosazoval společné bydlení.

Hodlal ji k sobě přivázat a Klaudie měla brzy jasno, z jakého důvodu. V třiapadesáti byl stále starým mládencem a přál si jediné – změnit svůj společenský statut, což ani nemusel vyjádřit verbálně. Naštěstí jí zavčasu došlo, že by mezi něj a Čestmíra mohla položit rovnítko. Ne, není blázen! Byl by vrchol hlouposti vstupovat do oficiálního svazku s mužem tak podobným prvnímu manželovi.

Čeho by se dočkala?

Odpověď byla nasnadě. Zklamání, rozhořčení, neshod, zlosti a vzdorů, a nakonec komplikovaného rozvodu. Kdepak, nikdy více!

Nikdy!

Je ráda, že už nezažije ponižující výslechy před soudní stolicí, nebude řešit majetkové vyrovnání, a hlavně pak bůhvíjak dlouho setrvávat pod jednou střechou s člověkem, se kterým ji už nespojuje vůbec nic. Snad jedině vzájemná averze.

Rychlý konec je výhra!

Udělala dobře, když Romana i s tou pitomou krabičkou vykopla. Co na tom, že za šperk utratil měsíční výplatu, jak vztekle vykřikoval, když mu dárek s chladným poděkováním položila zpátky do dlaně.

Rozhodla se správně.

Původně rozchod neplánovala - tedy ne dnes večer - ale beztak byl na spadnutí. A když pak z Romanových úst začaly létat nadávky, mezi kterými nechyběla kráva, která si neváží solidního chlapa, dospěla k jednoznačnému závěru a pohotově mu ukázala dveře.

Ukončila to, rázně a bez příkras. Během necelé minuty.

Celkem předvídatelně mu tím vzala slova ze rtů, včetně invektiv. Zůstal na ni zírat jako retardovaný; jeho ego nedokázalo přijmout jednoduchý fakt, že dostal kopačky. Stepoval uprostřed kuchyně s tou omašlenou věcí v ruce, než se konečně zase vzpamatoval a našel ztracenou řeč.

Opět spustil lavinu vět bohatě prokládaných sprostými výrazy, Klaudie ho však po přibližně třetím záštiplném souvětí přestala poslouchat. Bez okolků kolem něj prošla, otevřela dveře a výmluvným gestem Romana vyzvala, aby opustil její byt.

Ještě chvíli dával průchod uražené ješitnosti, načež zuřivě zastrčil odmítnutý dar do kapsy a vojenským pochodem vydusal z místnosti, jejíž stěny až dosud absorbovaly příliv vulgarit.

„Klíče,“ napřáhla ruku, když vklouzl do bot.

„Ještě tady mám nějaké věci!“ odpálil její žádost.

„Mile ráda ti je dovezu.“

„Přijedu si pro ně sám!“

„Ne, a to je moje poslední slovo. Zubní kartáček doma máš a bez těch několika triček se do zítřka obejdeš. Teď padej.“

„Jsi mrcha. Vždycky jsem to věděl.“

„Prima, aspoň se ti konečně uleví. Takže?“ zakomíhala prsty, aby zdůraznila, co po něm chce.

S očima planoucíma nevolí jí vyhověl a spustil svazek do nastavené dlaně. „Prosím! Sežer si je! Kašlu na tebe. Upřímně doufám, že už ti žádný jiný pitomec nenaletí a ty shniješ jako stará panna!“ prskl.

„To mi nehrozí,“ usmála se sladce, přestože by mu nejraději ze všeho vyťala políček. „Já už jí být nemůžu, jsem totiž rozvedená. Na rozdíl od tebe, starý mládenče,“ dodala s poťouchlým výrazem a s gustem za ním zabouchla.

Zaslechla ještě, jak jadrně zaklel, načež na dlažbě zaduněly podrážky jeho značkových bot. Ozvala se rána – patrně uhodil pěstí do zdi, zatímco čekal na výtah. Jen zuř, pomyslela si, zaplula do kuchyně a pečlivě za sebou zavřela. Nepotřebovala poslouchat výlevy Romanovy zlosti!

Důležité bylo pouze to, že je pryč.

Hurá!

Zbavila se ho, nicméně po chvíli začala namísto oslavných pocitů vnímat spíš cosi jako frustraci. Copak na světě neexistují normální mužští? Nebo jsou zadaní, tudíž nedostatkoví? Případně je chyba v ní a jejím výběru?

Opravdu zůstane nadosmrti sama?

Na druhou stranu má single život spoustu výhod…

Ženská nemusí sbírat po zemi špinavé prádlo, ustavičně leštit zrcadlo, zaprskané pěnou na holení, ani stlát po chlapovi, kterému to připadá jako zbytečná námaha. Žije v klidu a bez nervů, jaké logicky přináší partnerství. Nemusí dělat ústupky. Přizpůsobovat se. Věnovat někomu svůj čas.

Řešit, jak se dotyčného zbaví, když už jí leze příliš na nervy.

Jako právě teď! Klaudie si byla jistá jedním - Romana už ve svém světě nepotřebuje. Možná ho z něj vyexpedovala nečekaně a bez emocí, jenže ona nikdy nebyla útlocitná květinka. Uměla říct, co jí vadí a když toho bylo příliš, jednala přímočaře. Tak, jak jí to právě vyhovovalo. Proč ztrácet čas asertivními tanečky?

Zbytečné.

Člověk nakonec jen zjistí, že dny běží maraton, vrásky přibývají a spokojenost tak nějak vzdáleně pluje v oblacích. Není lepší udělat tlustou čáru hned, jak pohár přeteče, a potom se smířit s následky? Rozhodně ano!

S rozladěním, které konfliktní situace provází, pak pomůže berlička v podobě sklenky… Kdo nepije, není Čech!

Pod to prohlášení by se mohla podepsat, přestože nepatřila mezi notoriky. Dnes si však její nálada otupení žádala, a tak se nezdráhala.

Stočila se s vínem v rohu sedačky a láhev nechala postavenou na stole, aby ji měla po ruce – proč kvůli dolévání stále odbíhat do kuchyně? Zatímco pak v prstech drtila útlou skleněnou nožku a usrkávala, nechala myšlenky, aby volně poletovaly jejím mozkem. Nebyly právě idylické…

Spíš přesně naopak. Většině lidí by naháněly husí kůži.

***

Trhla sebou a poté, co si divokým mrkáním rozjasnila zrak, zůstala překvapeně zírat na prázdnou láhev. To ji opravdu vypila celou? A kde má sklenku? Promnula si koutky očí a rozhlédla se kolem dokola – upatlaná číška stála na komodě vedle televize. Zakroutila hlavou. Kdy ji tam odnesla?

Nejspíš se opila, jak zákon káže a má okno, nebylo by to poprvé ani naposledy. Anebo…? Jukla ven skrz okenní tabuli a zaostřila na měsíc, který co nevidět dospěje k úplňku. Klaudie odmalička trpěla náměsíčností, na rozdíl od většiny dětí se však somnambulismu s pubertou nezbavila. Doprovázel ji i nyní, v dospělosti, bohudíky nikterak často.

Je tedy možné, že ve spánku bloudila bytem, popíjela a pak se zase uložila na gauč – tohle už se jí stalo několikrát. Rozhodla se nad tím mávnout rukou, koneckonců to nebylo důležité. Hlavně, že nic nerozbila a neublížila si.

Cítila se však příšerně rozlámaná, takže bude nejlepší, když půjde do postele, která je přece jen pohodlnější než gauč. S údivem zjistila, že je teprve něco po půl jedenácté – tipovala by spíš hlubokou noc. Zčásti možná i kvůli únavě, která ležela na jejích bedrech. Byla vysílená, jako by si vůbec nezdřímla!

Kdo ví, co všechno prováděla… Třeba divoce křepčila, byť bez hudby? Nebo dělala dřepy? Metala kozelce? No, to už se asi nedozví. Není tady nikdo, kdo by ji informoval, jakých vylomenin se dopouštěla.

Taky dobře, uzavřela své úvahy, sebrala láhev i skleničku, a zamířila s nimi do kuchyně. O chvilku později zhasla a opustila místnost, cestou k ložnici však zbystřila sluch. Zdá se jí to, nebo za vstupními dveřmi zaslechla cosi jako dupot? Nebo spíš… těžké, nekoordinované kroky? Supění?

Že by se vracel soused, který přebral v baru? Zatím se to nikdy nestalo - v obou vedlejších bytech žili spořádaní lidé - ale všechno je jednou poprvé… Po chvilce však nad tím, co se děje na chodbě, přestala dumat; její starost to nebyla a následky kocoviny si opilec ponese sám. Doufala jen, že nezačne pořvávat a rušit noční klid!

Sáhla po vypínači. Ve stejný moment však ticho prořízlo agresivní zvonění, až nadskočila leknutím. Bože, co má tohle znamenat?! Ten blbec určitě ztratil klíče a nadto si spletl dveře! Vážně paráda. Snad toho rychle nechá a zorientuje se.

Řinčení bohužel neustávalo, bylo doslova hysterické.

Sakra, teď toho vola bude muset nasměrovat domů, aby si ho převzala partnerka. Má tohle zapotřebí?!

Nemá. Jenže jí nic jiného nezbývá, tedy pokud se chce vyspat. A tak odevzdaně změnila směr. Pro jistotu však ještě odklopila clonku kukátka.

Napřed nespatřila vůbec nic - člověk, který se na ni dobýval, stál patrně příliš blízko dveří, nebo se o ně opíral. Po chvilce se však vzdálil a…

… Klaudie zadržela dech.

Tohle… to snad není možné?

Roman…?!

Ale…

No toto? Na tváři má krvavou šmouhu a…

… a sotva stojí na nohou.

Do háje!

Jak se sem dostal?!

Krucipísek. Musí to nějak vyřešit, ale honem!

Na nic dalšího nečekala, odemkla a trhla klikou. Otevřela dokořán a rychle zhodnotila situaci. Roman chroptěl a tiskl si obě dlaně k boku. Oblečení měl potřísněné krví stejně jako ruce, a v obličeji byl téměř bezbarvý. Vmžiku pochopila, že má namále, na to nemusela být zdravotník.

Naprosto jí však nedocházelo, proč se k ní v tomto stavu dopotácel. Zrovna k ní?

„Romane!!“ zaječela proti vlastní vůli.

Jenom zasípal, načež se skácel k zemi a z nyní již nechráněné rány se vyřinul rudý proud. Ten výjev byl přízračný.

Co s ním má teď dělat?

„Toto… no toto… Vstávej!“ vykřikla spíš v důsledku šoku než ve snaze Romana probrat. To by beztak nemělo smysl. Rozhlédla se okolo sebe. Má ho odtáhnout do bytu? Ale co s ním, jestliže umře? Což je dost pravděpodobné…

Zatraceně… Tohle noční překvapení nečekala!

Vypité víno sice ovlivnilo její mozek, přesto si najednou připadala zcela střízlivá. Dokonce dokázala i racionálně uvažovat – možná za to mohl pohled na krev, která se rozlévala na dlažbě.

Bleskurychle k Romanovi přiklekla a obhlédla zranění. Vypadalo vážně, a na trupu jich měl víc. Tohle nedá, pomyslela si. Přivolávat pomoc nemá smysl. Bylo by to kontraproduktivní. Jenže… copak ho tady může nechat ležet?

To nejde!

Přesně v tu chvíli se rozletěly dveře po její levici a na chodbu vykoukl drobný čtyřicátník v legračním obrázkovém pyžamu. „Co je to za řev…“ začal, jakmile však spatřil zakrváceného muže, šokovaně se zarazil. „Ježíšikriste…“ vyhrkl.

Vzpamatovala se. Teď musí jednat racionálně! „Volejte záchranku!“ vyštěkla. „Já u sebe nemám mobil…“

„Jo… jo… jasně!“ odtušil soused a svižně zapadl zpátky do bytu. To už jeho místo zaujala rozcuchaná plavovláska, podle jmenovky na zvonku manželka. Mladý pár se do domu přistěhoval před necelým půlrokem a Klaudie si s oběma partnery dosud vyměnila maximálně pozdrav. Nikdy se o sousedy nestarala - žila vlastním životem - nyní se však s nimi, zdá se, seznámí blíž.

To opravdu chceš…

Blondýnka syčivě natáhla vzduch do plic a rozšířila oči do velikosti dezertních talířků. Snad chtěla i něco říct, ale místo slov jen zalapala po dechu. To už se vracel její muž se smartphonem u ucha.

„Ano, zdá se těžce zraněný… krvácí jako prase… pardon,“ vysvětloval právě do telefonu. „Cože? Jestli je v bezvědomí?“ Jukl na Klaudii, která pouze odevzdaně přikývla. „Jo, tak asi je. Nehýbe se, jenom z něho crčí červená.“ Na moment se odmlčel. „Co máme dělat my?“ pokračoval otázkou a dál naslouchal hlasu z mikrofonu.

Klaudie dřepěla na podlaze s rukama přiloženýma ke krvácející ráně. Snažila se pochopit, co zraněného Romana přivedlo k jejímu prahu, ale její mozek jako by přestal pracovat. Možná za to mohl alkohol, možná nadcházející úplněk, snad i rozespalost… Jisté bylo jedno – její bývalý je na tom zle a neublížil si sám. Ty bodné rány – přinejmenším tři – mu zasadil někdo jiný.

První otázka zní: kdo?

Roman nemá nepřátele.

Jediný člověk, který s ním měl spor, byla ona.

Nedávno.

Co z toho plyne?

Nestačila ale dokončit myšlenku, jelikož přesně v tu chvíli se rozevřely pochromované dveře výtahu a na chodbu vykráčela majitelka nejmenšího bytu na patře – její oči okamžitě sjely k tělu.

„Kruci! Co se tady stalo?“ křikla. Na nic dalšího ale nečekala, pohotově odhodila objemnou kabelu a padla na kolena vedle Romana. Klaudii tím trochu překvapila. Vždyť ho ani nezná?

Přesto odpověděla. „Já nevím! Byl u mě vpodvečer na návštěvě, a teď na mě zase zvonil. V tomhle stavu…“ vyhrkla.

Mladá žena úsporně přikývla. „Volali jste erzetu?“

„Jo…“ zareagoval hubený muž, který právě ukončil hovor. „Už jede.“

„Dobře. Budou tady hned, na kluky ze záchranky je spoleh. Jsem lékařka,“ vysvětlila bruneta, se kterou se Klaudie také blíž neznala a nyní konečně pochopila, proč se tak angažuje. Hippokratova přísaha!

Podsaditá doktorka mezitím spěšně překontrolovala Romanovy životní funkce. „Do prčic, má zástavu! Jak dlouho je v bezvědomí?“ Na odpověď nečekala, rovnou se rukama zapřela do nehybného hrudníku a zahájila srdeční masáž. Bylo evidentní, že s tím má zkušenosti.

„Asi jenom minutu…“ hlesla Klaudie. „Nebo dvě…“

„Aspoň, že tak. Snad ho neztratíme…“ Na hladkém čele perlil pot, který ke kůži přilepil několik oříškových pramenů, doktorka však ve svém úsilí nepolevovala. Po necelých deseti minutách už ale bylo patrné, že jí dochází energie.

„Pořád nic?“ Klaudie se raději moc nerozhlížela – měla dojem, že všechno okolo je zbarvené do ruda. Kolik krve mohl Roman ztratit?

Moc. Určitě příliš.

„Ne… Ale nahodit pacienta se většinou podaří až s defibrilátorem…“

„Aha… Takže ho zachrání?“

„Uvidíme. Snad.“

„Pane bože…“ To se opět ozvala blondýna.

Splavená doktorka vytrvale pokračovala v masáži, všichni nicméně pochopili, že bez dalších rukou se brzy neobejde.

„Budu potřebovat vystřídat…“ zasípala. „Poprosím někoho z vás… Není to… složité. Položíte dlaně na hrudní kost… propnete lokty a stlačujte. Zhruba stokrát za minutu… Zvládnete to. Musím si vydechnout.“

„Já… to zkusím!“ odhodlal se soused, třebaže jeho obličej zrcadlil obavy.

Lékařka mu uvolnila místo a shrnula si vlhké vlasy z tváře, pak zkontrolovala hodinky. „Už by tady měli být…“ zamumlala spíš pro sebe.

Ambulance se objevila za další tři minuty, které Klaudii připadaly dlouhé jako půl roku. Roman stále nevykazoval známky života a její hlavou se honily rozporuplné myšlenky. Jak tohle dopadne? Pomůže mu někdo? Moc tomu nevěřila… Víčka měl zapadlá a zdála se skoro černá. Ještě před několika hodinami na něj měla vztek a gratulovala si k ráznému ukončení jejich vztahu, nyní jí však nebylo dobře po těle.

Tohle se zvrtlo!

Šeredně.

A ona…? Nechce v téhle smrti hrát zásadní roli.

Vlastně žádnou roli.

Jenže bude muset, jak se zdá. Z tohohle se nevyvleče. Praštit do toho, krucipísek! Od doby, kdy ten pacholek opustil její byt, uplynulo několik hodin… Měl se sebrat a jít domů, místo aby kroužil někde po okolí. Blbec. Blbec se zásnubním prstenem, který neposlouchá, co se mu řekne.

Nechci se vdávat.

Neslyší.

Vypadni odtud.

Neslyší.

A vůbec… z jakého důvodu hledal útočiště u ní?!

To přece nedává smysl!

Teď se logicky vyrojí spousta otázek a ona bude v jejich epicentru. Sakra, sakra, tisíckrát sakra!

Klaudie horečně uvažovala, skoro si zavařila mozek. Zapojí se do toho policie, to je jisté. Bude pátrat, vyptávat se. Co jim poví?

Teprve dusot podrážek na dlažbě ji vytrhl z vnitřních úvah – záchranáři s vybavením vyběhli z výtahu a bez zdržování se pustili do práce. Klaudiina sousedka je stručně seznámila se situací, zatímco ona jen tupě zírala, jak připravují přenosný defibrilátor a pokračují v oživovacích pokusech.

Trvaly ještě dalších pětadvacet minut a lékaři opakovali elektrické výboje několikrát, jejich snaha však se však minula účinkem.

„Exitus,“ pronesl prošedivělý doktor v červenomodré uniformě. „Zatraceně… ten chlap musel téct i dovnitř, vnější ztráta nebyla tak masivní...“

„Kruci. Krucinál!“ Bruneta, která vyvinula takřka nadlidské úsilí, aby Romana vyrvala ze spárů smrti, se vysíleně opřela zády o zeď a na moment zavřela oči. „Dělali jsme, co jsme mohli...“

„Věřím vám, snažili jste se. My taky, ale bohužel… nebylo v našich silách mu pomoct.“ Záchranář zatěkal očima mezi přítomnými. „Brzy by měla dorazit policie, už jsou asi na cestě. Ví někdo z vás, jak se to stalo?“

Svorně zakroutili hlavami, načež se slova ujala Klaudie - heslovitě vylíčila, k čemu došlo, když se chystala jít spát. Nedokázala se přitom dívat na Romanovo tělo, raději zírala kamsi do ztracena.

„No, snad to kriminálka objasní,“ vzdychl doktor, zatímco si stahoval latexové rukavice. To už za okny probleskla světla majáku – hlídka dorazila na místo. Klaudie současně s tím zaslechla, jak se ve spodním patře otevřely dveře; nájemníkům z nižšího patra rozruch evidentně neunikl a chtěli se dozvědět víc.

Tohle bude dlouhá noc… pomyslela si zemdleně.

A nemýlila se.

KAPITOLA 2.

„Kapitán Kříž.“ Přibližně pětačtyřicetiletý policista s přísnými vráskami okolo úst vytáhl služební průkaz a legitimoval se.

„Inspektorka Lucie Márová,“ přidala se k němu o něco mladší žena. Podobně jako její kolega byla - na rozdíl od ostatních příslušníků, jimiž se to před Klaudiiným bytem hemžilo - oblečená v civilu, a tvářila se ještě vážněji než Kříž.

Klaudii, která měla z autorit podobného kalibru odjakživa respekt a kdykoli mohla, vyhýbala se jim, přítomnost vyšetřovatelů naháněla husí kůži.

Policejní hlídka poté, co ji doktor ze záchranky informoval o výsledku výjezdu a seznámil s časovou osou, přivolala patologa a také tyhle dva na první pohled nekompromisní kriminalisty, kteří se okamžitě pustili do práce.

Nejdříve obyvatele všech tří bytů – a současně očité svědky noční události – požádali o občanské průkazy, a hned poté jim telegrafickou formou vysvětlili, na co se mohou připravit.

„Budeme potřebovat co nejvíce informací o všem, co se tady odehrálo,“ spustil kapitán a dotkl se pohledem každého ze skupinky. Klaudie, stejně jako doktorka Zelenková – tak se jmenovala tmavovlasá sousedka – a rovněž i zkoprnělí manželé Pruckovi jen tiše přikývli na souhlas.

„Fajn. Zatím to tady s kolegy ohledáme, předáme tělo soudnímu lékaři, a vás poprosíme, abyste počkali, až na vás zazvoníme. Chápeme, že je pokročilá hodina, ale nemáme času nazbyt.“

„Coby svědci máte povinnost s námi spolupracovat,“ doplnila stroze Márová, jejíž černá hříva tak trochu připomínala květák. Vlasy jí v divokých kudrlinách trčely okolo hlavy a Klaudie zauvažovala, jestli náhodou nemá africké předky. Každopádně jí byla nesympatická, už jen kvůli odtažitému výrazu. Tvářila se tak, že si člověk připadal provinile, i kdyby měl duši čistou jako anděl.

Což Klaudie neměla.

„Dobře, rozumíme,“ odpověděla Zelenková, z jejíž tváře šlo vyčíst, že sdílí Klaudiiny pocity - nejraději ze všeho by se viděla v posteli. „Byla bych ale ráda, kdybyste byli struční, mám za sebou náročnou dvoj službu na klinice a pak ještě tohle…“ opsala ve vzduchu poněkud mdlým pohybem ruky kolečko. „Jsem dost unavená.“

„Jestliže dojde ke spáchání trestného činu, pak musí jít pohodlí svědků stranou,“ zareagovala inspektorka. „Nicméně vám vyjdeme vstříc aspoň v tom, že přijdete na řadu jako první. Vyslechnu vás já.“

Lékařka zakroužila rameny. „Jste nesmírně laskavá,“ odtušila neprůhledným tónem. „A teď bych se, pokud dovolíte, došla umýt a převléknout,“ poukázala na stav svého oblečení. „Nebude vám to doufám vadit?“

„Nikoli. Ty zakrvácené svršky ale uložte do igelitové tašky, vezmeme je s sebou jako důkazní materiál. To platí i pro vás dva,“ zadívala se Márová na Klaudii, jejíž úbor rovněž připomínal kostým z hororu, podobně jako Prucek. Jediná, jejíž noční košile zůstala neposkvrněná, byla jeho žena.

Zelenková jen úsporně přikývla a zamířila ke svému bytu. Cestou ze země sebrala naditou kabelu. Pruckovi i Klaudie ji následovali – ani jeden z nich nechtěl vidět, co se na chodbě bude dít, nehledě na to, že je uniformovaní policisté beztak drželi stranou. Stejně jako čumily, kteří se z čiré senzacechtivosti snažili dostat do třetího patra, v němž k tragédii došlo.

Klaudie ze sebe s úlevou stáhla šaty. Při představě, čí krev na ní ulpěla, se jí dělalo mdlo. Před několika málo hodinami byl Roman v plné síle, žil a dýchal.

Nejdříve jí s nadějí na společnou budoucnost podával zásnubní prsten… Potom na ni naopak ve vzteku sprostě řval…

A ona ho následně vykopla s přesvědčením, že se už nikdy nepotkají.

S gustem si vychutnala jeho odchod!

No a zakrátko ho viděla umírat… tomu se říká rychlý spád.

Jelikož předpokládala, že Křížovi s Márovou chvíli potrvá, než se k ní dostanou, vstoupila pod sprchu a roztočila kohoutky. Drhla kůži žínkou, až zrůžověla, a tiše přitom doufala, že vlažná voda osvěží i její rozhoupanou psychiku.

Na tu by sice byl vhodnější panák, ona však v sobě měla alkoholu víc než dost, byť jeho účinky dávno nevnímala. Raději se nebude otupovat, aby zvládla všechno, co ji dnes v noci ještě čeká.

Zvonek se ozval přibližně půl hodiny poté, co se oblékla a s horkou kávou usedla do křesla.

Otevřela dveře, za nimiž netrpělivě podupával Kříž – koutkem oka si stačila všimnout, že lidí na chodbě ubylo, Romanovo tělo je už pryč a zbytek policistů se také chystá k odchodu. V duchu se modlila, aby úřady zajistily úklidovou službu; neuměla si představit, že ze země smývá krev svého expřítele…

„Mohu dál?“ prohodil kapitán zdvořile, přesto s nesmlouvavou maskou. Neptal se, spíš vydával rozkaz.

„Jistě,“ přikývla a pustila ho dovnitř. Koneckonců ani ona neměla chuť hovořit s ním v místech, kde naposledy vydechl člověk, s nímž strávila téměř půldruhého roku.

Zavedla kapitána do kuchyně a vysunula mu židli, s nabídkou občerstvení se ale neobtěžovala.

„Děkuju.“ Usedl, počkal, až také vezme místo, a pak Klaudii několika krátkými větami seznámil s jejími právy. Vysvětlil, že jde o oficiální výslech, během něhož musí mluvit pravdu – podobně jako u soudu.

Přikývla na znamení, že rozumí, a on jí rovnou položil první dotaz. „Záchranáři říkali, že na vás večer pan Míka, už vážně zraněný, zvonil. Souhlasí to?“

„Ano, je to tak. Chystala jsem se jít spát.“

„Proč šel právě k vám?“

„Znali jsme se. Tak asi proto.“

„Jaké povahy byla vaše známost?“

Krátce zaváhala. „Přátelské.“

„To není úplně výstižná odpověď,“ namítl kriminalista. „Zkusím to ještě jinak - jaký byl váš vztah k oběti, paní Pánková?“ Jeho oči byly podobné dvěma laserům, nevydržela se do nich dívat.

A tiše vzdychla - tušila, že poté, co přizná, jak se věci mají, nenechá na ní policie nit suchou. Lhát však nemohla, všechno by rychle prasklo. Koneckonců sousedé ví, že s Romanem chodila, několikrát je potkali, jak se vedou za ruce. „Byli jsme partneři, od konce předloňského podzimu.“

„Byli?“ chytil ji za slovo.

Sakra, ty krávo! Vynadala si za tu nešťastnou formulaci. Honem se opravila. „Víte, jak to myslím. Teď, když je Roman po smrti… víc v tom nehledejte.“

Kříž si ji dobrou minutu přeměřoval pohledem, ve kterém probleskovala nedůvěra. „Proč mám dojem, že kecáte?“

„Jak – kecám?“

„Co se mezi vámi dvěma stalo?“

„Nic!“

„Nic?“

„Nic!“

Podrbal se na kořeni nosu. „Nevěřím vám.“

„Váš problém!“

„Paní Pánková,“ s lokty položenými na desce stolu se ke Klaudii o něco víc přiblížil – jeho postoj ji přiměl překřížit paže na prsou a odtáhnout se. „Bylo mezi vámi a panem Míkou všechno v pořádku?“

„Bylo.“

„Ano?“

„Jistě!“

„A proto jste teď, když vám vykrvácel pod rukama, klidná jako želva? Nepláčete? Nešílíte? Neopíjíte se? Nechcete volat rodinu, doktora, neskáčete z okna?“

Pevně stiskla rty. Krucinál, tohle nedomyslela. Ta její herecká etuda má pořádné díry. Do háje!

Odmítavě se odvrátila a honem přemýšlela, jak napravit dojem.

„Paní Pánková?“

„Já vás slyším!“

„A?“

„A co?“

„Zemřel váš přítel,“ připomněl.

Přejela si dlaněmi přes obličej. „Dejte mi pokoj!“

„Tohle není úplně normální reakce na smrt nejbližšího člověka. Nechcete mi k tomu něco říct?“

„Není co.“

„Ne?“

„Ne.“

„Tak ještě jednou, paní Pánková. Jaké jste s obětí měla vztahy?“

„Normální.“

„Ano?“

„Jo. Vždyť to říkám!“

„Žádné nedávné rozepře?“

„Ne.“

„Ani předchozí večer jste si s přítelem nevjeli do vlasů?“

„Nechápu, proč se v tom pořád dokola rýpete!“ vypěnila. „Byli jsme v pohodě.“

„Podle dokladů jste měla včera narozeniny. Předpokládám, že vám přítel popřál – zvlášť, pokud jste byli, jak říkáte, v pohodě.“

Tohle byl tenký led. „No, to ano…“

„Zašli jste si někam? Do restaurace, nebo na kávu?“

„Ne… to ne.“

„Tak vás navštívil doma?“

Ošila se. Bude muset odpovědět, kruci. Má lhát? Nebo z té šlamastyky nějak vykličkuje? Pravda bude asi lepší - aspoň se do toho nezamotá. A zbytek už zkrátka okecá… bude muset. „Jo, byl tady.“

„V kolik k vám pan Míka přišel? Rovnou vás upozorňuju, že si můžeme spoustu věcí ověřit.“

Krucifix. „Asi… po osmé. Tak nějak,“ držela se tedy skutečnosti.

„Jak mi potom vysvětlíte, že na vás po půl jedenácté zvonil znovu a byl smrtelně zraněný? On odtud předtím odešel?“

Co na to říct? Pokud si bude vymýšlet, dříve nebo později ji nachytá. Snad se v tom nebude moc rýpat. Ačkoli… tenhle chlap má tendenci do všeho šťourat jako sedlák do hromady hnoje. Sakra, sakra, sakra! „No, ano. Odešel.“

„V kolik? Opakuji, že všechno se dá ověřit.“

Jinými slovy: nelži, nebo jsi v loji. „Před půl devátou. Nebo tak nějak.“

Kříž povytáhl obočí. „Prosím? Nezdržel se u vás ani třicet minut, zrovna v den vašich kulatin?“

Trhla rameny. „Prostě se stalo.“

„Takže tak docela v pohodě jste asi nebyli, hádám správně? Nebo měl pracovní povinnosti? Něco jiného, kvůli čemu nemohl strávit narozeninový den se svou partnerkou?“ dotíral dál kapitán.

„Nic takového neměl, aspoň pokud vím,“ odtušila příkře. „Poslala jsem ho pryč.“

„Aha? Rozveďte to, prosím. Co vás k tomu vedlo?“

Takže nic. Úhybné manévry šly k čertu, teď už bude muset přiznat, jak se věci měly doopravdy. Přestože si tím přitíží. Do háje! Zvedla hlavu a zadívala se do zdi. „Rozešla jsem se s ním. Prostě jsem mu dala kopačky.“

Kříž povytáhl obočí. „Mohu znát důvod?“

Zamračila se. „Řekla bych, že pohár přetekl.“

„Z čí strany?“

„Z mojí,“ přiznala.

„Můžete mi přiblížit okolnosti toho rozchodu? A popsat, jak probíhal? Počítám, že bezkonfliktní to nebylo,“ propaloval ji kriminalista pevným zrakem, který způsobil, že káva v jejím žaludku během dvou sekund zkysla.

„To máte pravdu,“ připustila. Snažila se utřídit myšlenky, aby mohla odpovědět co možná nejpřesněji, ale na druhou stranu v Křížovi nevyvolala podezření, on však nepatřil k trpělivým jedincům.

„A dál? Odpovíte mi? Čím dřív začnete mluvit, tím rychleji skončíme. A já ocením, když ušetříte můj čas.“

Měla dojem, že v jeho hlase slyší skrytou výhrůžku, a pocítila slabé mrazení mezi lopatkami. Jak jen nesnášela odznaky, uniformy a vůbec policejní autoritu! Protivila se jí a naháněla husí kůži.

Hned nato se však zhluboka nadechla – měla by zareagovat, jinak tady budou skutečně sedět do rána. „Ano, promiňte. Není mi dobře… přece jen nejsem tak necitlivá, jak myslíte,“ pokusila se napravit svou reputaci. Nezdálo se však, že by zabodovala.

„Na to máte plné právo,“ přikývl, aniž se jeho obličejem mihl byť jen náznak emocí. „Ale zkusme popojet.“

„Tak dobře.“ Znovu naplnila plíce vzduchem a potom konečně spustila. „Roman přišel, aby se mnou strávil narozeninový večer. Přinesl mi dárek, ale já ho nemohla přijmout. Vrátila jsem mu ho, takže vypukla hádka…“

„Proč jste mu ten dárek vracela?“ skočil jí kapitán do řeči.

Vůbec netušila, z jakého důvodu se tak rozpovídala, ale po prvotním zaváhání z ní slova létala jako kulky z kulometu.

„Dal mi zásnubní prsten! A ten byl vzhledem k okolnostem opravdu nevhodný! Já si totiž naším vztahem nebyla jistá. Najednou to ve mně vzkypělo – nesnáším, když mě někdo někam tlačí. A tak jsem mu vysvětlila, co si o tom prstenu myslím. Nepochopil to, takže jsem ho nakonec vyhodila. Moc dobře to nepřijal.“

„Zazněly nějaké výhrůžky? Z jeho nebo vaší strany?“

„Ne, spíš nadávky. Ale s tím se dalo počítat.“

„Od chvíle, kdy pan Míka odešel – kolem půl deváté - jste ho už neviděla? Až do doby, kdy na vás zvonil? Tedy do cirka dvacet dva čtyřicet, kdy byl zaznamenán hovor na tísňovou linku?“

„Ne, neviděla,“ zakroutila hlavou.

„Vy sama jste v mezičase dělala co?“

Lehce se ošila. „No… byla jsem rozčilená, samozřejmě. Taky mi bylo líto, že moje narozeniny skončily fiaskem. Tak jsem… si otevřela víno. Popíjela jsem, a nakonec se mi zavřely oči. Probudila jsem se jenom chvilku předtím, než se na mě Roman začal dobývat. Vůbec nechápu, kde se tady vzal!“

Kříž zamyšleně přikývl. „Možná ho napadlo, že vás přemluví, abyste si ten rozchod rozmyslela? A tak se rozhodl přijet ještě jednou?“

„Těžko říct,“ vydechla. „Možné je všechno.“

„Kolik jste toho vypila?“

„Asi tak… láhev červeného.“

„Takže jste byla celkem ovíněná, že?“

„No… to nepopírám. Ale jak už jsem uvedla, usnula jsem, takže je asi jedno, jak moc jsem se cinkla.“

„A nesnažila jste se třeba s přítelem – tedy bývalým – v průběhu večera spojit? Zavolat mu? Všechno ještě jednou probrat? Člověku se někdy pod vlivem alkoholu věci rozleží, bývá lítostivý…“

Zaváhala. Bude rozumné odtajnit, že ji postihlo regulérní okno? Zkrátka nemá páru, co prováděla? Vzhledem k její náměsíčnosti… Sakra, kdyby se podívala do mobilu, měla by hned jasno. Ale chtěla vůbec znát pravdu? Pokud sem Roman přišel na její popud a někdo ho v okolí domu napadl… pak je za jeho smrt odpovědná!

Nepřímo, ale přece.

Anebo...

Je to celé jinak?

Sakra, zrovna dneska musí mít výpadek!

Ne, raději do historie volaných čísel nahlížet nebude! Nezkontroluje ani poslední esemesky nebo chaty. A kapitánovi neřekne vůbec nic.

„No tak, paní Pánková,“ povzbudil ji opět Kříž.

„Ne, nevolala jsem mu.“

„Můžeme si to zjistit,“ odtušil.

Tohle ji ovšem nenapadlo - vždyť pro kriminálku není nic jednoduššího než si u operátora vyžádat seznam hovorů. Poposedla. „No… Já… já vlastně nevím.“ Dělá dobře? Neměla by přece jen mlžit? Ale ne, tohle je nevinné. Přiznala rozchod a teď i svou fyzickou indispozici – neboť čím jiným náměsíčnost je? V očích toho přísného policajta tak bude vypadat jako křehká žena plná emocí, nicméně… neschopná vraždy.

Bez ohledu na realitu.

„Nevíte?“ povytáhl obočí. „Jak tomu mám rozumět?“

„Trpím somnambulismem.“

„Jste náměsíčná?“ ubezpečil se, a možná jen mimoděk mrkl z okna – téměř dokonale kulaté vesmírné těleso stále zářilo na obloze.

„Ano. Odjakživa. A včera večer… popíjela jsem, a pak jsem se najednou probudila na pohovce. Nemám ponětí, kdy jsem odpadla, sklenku jsem odložila tamhle…“ máchla rukou směrem ke komodě.

Kříž se k ní mírně naklonil. „Takže nemůžete přesně říct, co se s vámi dělo od chvíle, co jste začala konzumovat alkohol až po probuzení, respektive příchod vašeho bývalého partnera?“

„Tak nějak. Sem tam se mi to stává…“ pronesla dutě, s pohledem upřeným na spojené prsty. „Patří to k náměsíčnému stavu.“

„Ano, jsem si toho vědom,“ přikývl a několik vteřin, které Klaudii připadaly jako půlstoletí, si ji mlčky přeměřoval. „Podle vašich slov jste si vztahem s panem Míkou nebyla jistá. Proč?“

Vyfoukla vzduch z plic. „No… začal mě štvát, přestávali jsme si rozumět a on to nechtěl vidět. Občas jsme se dohadovali, musela jsem ho usměrňovat. Roman se stával majetnickým, a mně to vadilo.“

„Takže nespokojenost plynula především z vaší strany?“

„On měl taky výhrady. Kam tím ale míříte?“ zostražitěla. Tyhle otázky se jí ani za mák nezamlouvaly.

Kapitána nevykolejila – jen pohodil ramenem. „Pouze se snažím zmapovat vaše vztahy. Jste si opravdu jistá, paní Pánková, že pan Míka po půlhodině odešel? Nezůstal u vás náhodou do pozdního večera? Ta výměna názorů mohla proběhnout až po setmění a pod vlivem alkoholu. “

„Ne!“ vyhrkla prudce. „Chcete na mě snad hodit jeho smrt? Myslíte, že jsem ho opilá a ve zlosti pobodala? To nemyslíte vážně!“

„A proč ne? Uznejte, že za daných okolností se to tak odehrát mohlo.“

„Jenže neodehrálo!“ odrazila jeho domněnku.

„Vážně?“

„Ano! Copak tady někde vidíte krev?“ zašermovala rukama ve vzduchu.

„A kdo tvrdí, že k útoku došlo v bytě? Byla pomalu noc, sousedé už jistě spali, a dokonce se to mohlo obejít bez velkého hluku. Pokud by byla oběť napadena na chodbě, měla byste doma čisto.“

„To… tohle si nenechám líbit!“

„Mým cílem není vás urazit, ale objasnit vraždu,“ odtušil s klidem. „Což je důvod, proč se takhle vyptávám.“

„Jasně, napřed někoho zapíchnu, a pak mu volám pomoc!“ připomněla nelogičnost policistovy úvahy.

„Nic výjimečného,“ odpálil její poznámku. „Nehledě na to, že záchranku volal pan Prucek, ne vy.“

„No a co? Nebýt mě, nikam by netelefonoval. A vůbec. Kam jsem schovala nůž?“ kontrovala dál.

„Vražednou zbraň se zatím zajistit nepodařilo,“ připustil, „ale co není, může být.“ Obezřele se rozhlédl. „Pachatelé si obvykle myslí, že jsou velmi nápadití a převezou nás jedna dvě, ale my máme své páky a zkušenosti. Divila byste se, kolik věcí může člověk po spáchání zločinu opomenout – stačí k tomu jen zmatek nebo strach z prozrazení. Málokdo má železné sebeovládání.“

„Ježíši Kriste…“ sevřela hlavu v dlaních, jelikož uvnitř její lebky se začínaly činit neviditelné kovadliny. Kříž však pokračoval, aniž bral v potaz Klaudiino rozrušení. Cynik jeden, pomyslela si s nevraživostí.

„Kdo by mi o vztazích mezi vámi a panem Míkou mohl povědět něco víc? Společní přátelé, příbuzní?“

Vytřeštila oči. Hodlá ji takhle lustrovat? Proč, proboha?? „Já… nechápu… vy je snad chcete taky vyslýchat?“

„Nebude to na škodu,“ mínil věcně. „Takže?“ vyzval Klaudii. „Věřím, že pokud jste byla s přítelem nespokojená, našla jste si vrbu. Hm?“

Frustrovaně zafuněla. Jistěže, mluvila o Romanovi s nejlepší kamarádkou Šárkou, a občas prohodila slovo i s otcem, byť historicky neměli ukázkové rodinné vazby. Dokonce i její bratr – a toho opravdu nemusela – z ní jednou ve slabé chvilce vymámil přiznání, že s Romanem nejspíš šlápla vedle…

„Paní Pánková?“ naklonil se k ní Kříž. „Leze to z vás jako z chlupaté deky, mohla byste prosím odpovědět? Nejde přece o nic tajného. Jenom si ověřím pár věcí, z toho nemusíte mít obavy. Nebo je máte?“

„Ne!“

„Tak vidíte. Ta jména?“

Ještě chvíli si ho nabroušeně prohlížela, ale nakonec mu vyhověla. Co jí taky zbývalo? „Možná mě sem tam ovlivňuje měsíc, zvlášť okolo úplňku, ale nejsem vrah!“ ucedila, když si zapsal potřebné údaje.

„Paní Pánková, nemáte ponětí, jak často od delikventů slýchám, že jsou nevinní – čistí jako slovo boží,“ opáčil Kříž. „Na kriminálce nemůžeme pracovat s tím, co nám kdo řekne, nýbrž s důkazy. Podloženými informacemi, svědeckými výpověďmi a fakty. Kromě toho vás v tuto chvíli z ničeho neobviňuju, tak se nerozčilujte.“

„Nejsem rozčilená!“ prskla. „Vadí mi, že vás něco takového vůbec může napadnout a cítím se dotčená. Děláte ze mě monstrum.“

„Vážně?“ povytáhl obočí. „Neřekl bych. Případy, kdy se do sebe pustí bývalí partneři, jsou velmi časté. A nezřídka končí fyzickým napadením, které vyústí v tragický konec. Mnohdy neúmyslný – jeden druhého zabije v afektu, ale to nic nemění na skutečnosti, že dotyčný zemře. Zbytečně a předčasně. Mou prací je odhalit viníka. I když se mu to nelíbí.“

„Máte na mysli mě?!“

„Momentálně jenom skládám možnou mozaiku. Když na to přijde, opravdu byste mohla být pachatelem. A než se začnete bránit, rád bych vás upozornil, že hledání hypotéz je základem policejní práce. Vyloučit v tuto chvíli nemůžeme nikoho.“

Klaudiina krev horce kolotala v žilách, divže nezačala vřít. Měla pocit, že brzy vyletí z kůže! Tohle se jí snad jenom zdá!

Ten kapitán má o kolečko víc, ale vážně.

Mezek jeden!

Nikdy.

„Spolehněte se,“ zamumlala neochotně.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.