VIRGA

Komický příběh o konci světa globálním vysušením

© Martin Hobrland, všechna práva vyhrazena.

Druhé, upravené vydání.

Nejvznešenějším pohybem člověka je mávnutí rukou nad něčím, co je malicherné.

Vše je vodou.

(Thalés z Milétu)

Možná přinesla život na zem voda. Možná ho s sebou přinesla odněkud z hlubin nekonečného vesmíru, aniž bychom vlastně věděli, co si pod pojmem nekonečný vesmír máme představit. Ona možná sama voda je život. Pokud ano, pak možná známe odpověď na otázku, odkud se život na planetě zemi vzal a kam může zase zmizet. Bohužel nám to nezodpoví otázku o smyslu života jako takového. Mimochodem, jen málokterá látka vykazuje tolik anomálií, které jsou v rozporu s naším chápáním světa. A žádná jiná látka není pro život tak důležitá jako voda. Přeberte si to.

NĚKDY DÁVNO. ALE OPRAVDU HODNĚ, HODNĚ DÁVNO

Někde uprostřed hlubokého, nekonečného, temného, neznámého (… a tak dál) vesmíru se právě odehrává malé bezvýznamné drama. Vzniká tady nová planeta. Dnes jí říkáme Země. Modrá planeta. Nebo až téměř pohrdlivě: svět. Událost, která je pro obyvatele zdejších nekončin tak všední, že jim ani nestojí za to podobným vznikům (a zánikům) planet věnovat pozornost, natož se pak o ně zajímat víc než o jakési nepříjemnosti, které tu předtím prostě nebyly. A tak nejvíce energie tyhle místní vesmírné obyvatele stojí nově vznikající (a zanikající) planety ignorovat. Pokud se snad někdo domnívá, že ignorance žádnou energii nestojí, představte si třeba mouchy. Zkuste je ignorovat. Tím samozřejmě nikdo nechce přirovnávat nové planety k mouchám. Pouze mouchy k novým planetám. To aby bylo jasno.

Z dnešního pohledu je naprosto lhostejné, byl-li tenkrát uprostřed práce bůh, jakási akrece nebo nějaká jiná svévolná síla ponechaná bez dozoru. Dílo bylo každopádně rozdělané a nová planeta se vehementně hlásila o svou existenci. Roztodivné elementy, které měly od prvopočátku věků vždy každý odlišný názor na to, jak má taková nová planeta vypadat, spolu sváděly nesmlouvavé boje o to, kdo má pravdu, a především který z nich má větší vliv. Tyto rozpory provázely přehnané sopečné erupce. Teatrální výrony lávy. Předimenzované exploze, efektní čmoud, nesmyslné chemické reakce, porušování fyzikálních zákonů a především nesnesitelný (tedy kdyby byl nablízku někdo, kdo by byl ochoten to nesnášet) kravál. A nemyslete si, že ve vesmíru není nic slyšet. To jen primitivní lidské ucho ve vzduchoprázdnu nic neslyší.

Kdyby se byl někdo obtěžoval, jistě by mu neunikl podivný gigantický objekt tvořený zvláštní lehce nažloutlou mlhovinou, který se na tom kreativním frmolu nijak nepodílel a který proti místním zvyklostem projevoval o tuto vznikající planetu něco na způsob zájmu. Ten objekt se pohyboval líně nad vším tím lomozem. Hluchý a slepý ke všemu tomu virválu kolem. Z dnešního pohledu by se mohlo zdát, že to byl nějaký laxní stavební dozor nebo poznávací turistický zájezd z nějaké cestovky z opačného konce vesmíru. Ale nebylo tomu tak. Na planetu Zemi, ani na žádnou jinou, během jejího vzniku nikdo nedohlížel. A okolním civilizacím, jak již víme, se nově vznikající planety už dávno okoukaly. Ten podivný objekt měl něco očividně za lubem. Ačkoli to bude znít absurdně, objekt si našel tiché místo stranou od všeho toho kreativního lomozu. Chvíli zde nemotorně lelkoval, a kdyby bylo tehdy na koho (nebo co), bylo by možné přísahat, že se v jednu chvíli prostě celý vsákl do povrchu planety. V ten okamžik všechno kolem na okamžik naráz utichlo. Bylo to poprvé a naposledy v historii téhle planety, kdy na ní bylo aspoň na chvíli opravdu hluboké ticho. A stejně tak poprvé a naposledy, kdy pro ni někdo udělal něco užitečného (byť otázkou je, z jakého pohledu se na to budeme dívat).

Co se stalo? Tahle nová planeta byla právě shledána docela vhodnou k osídlení prospektory, kteří brázdí vesmír od jednoho konce ke druhému a hledají vhodná místa k osídlení. A tady bylo jedno takové místo nalezeno. Na místě, kde před chvílí lelkoval onen objekt, se teď vznášely jen dva malé obláčky. Pozvolna stoupaly vzhůru, až zmizely nad vrcholky kráterů a mračny kdovíčeho, kde předaly zprávu o možnosti osídlení této nové planety, která je těsně před dokončením. Jak obláčky zmizely, kreativní živelné síly se opět daly do práce se vším všudy, jako by tady vůbec k ničemu nedošlo. Zanedlouho se spustil obrazně řečeno nekonečný liják. Ten trval dost dlouho na to, aby na novou planetu dopravil celou jednu vesmírnou civilizaci. Civilizaci tak inteligentní, že kromě své existence, paměti a energie nepotřebovala k životu nic víc. Tedy kromě nějakého toho suchého místa ve vesmíru, kde by mohla prostě být.

Jenomže téhle civilizaci už od samého počátku její existence nepřálo štěstí. Kromě své existence, paměti a energie byla i velmi naivní, kreativní a především trpělivá. Což jsou tři vlastnosti, se kterými se nedá v xenofobním vesmíru uspět. V podstatě ani nikde jinde. Zkrátka každá civilizace má své prokletí, které ji časem zahubí. Ať už je to moudrost, bohatství, nebo jen ten kus země, na kterém se náhodou vyskytuje. Největším prokletím této civilizace byla právě její kreativita. Jakmile se někde na blízku vyskytly nějaké prvky nebo látky ochotné spolupracovat, nechala si od nich nabulíkovat, jakéže to bude skvělé, když to dají dohromady a budou společně tvořit a prosperovat. A ostatně taky proč ne? Tvořit je přece tak úžasné! A tak po nějaké době vznikla na téhle osídlené planetě první, docela primitivní buňka. Civilizace z toho měla nevýslovnou radost. Buňku si hýčkala a radostně ji sledovala, jak úspěšně převádí teorii života do praxe. Bublala nadšením nad tím, jak buňka ztrácí svou jednoduchost a nabývá na složitosti. Jak se dělí na další a další. A ještě další. Jak se buňky začínají měnit na něco, co už s neškodnou primitivní buňkou nemělo pranic společného. Jak se ty nově vzniklé věci navzájem požírají, množí a zase požírají. S nostalgií smíšenou s dojetím civilizace pozorovala, jak ty nové, z buněk vzniklé, podivné kreatury s funěním opouštějí její vřelou náruč. Jak se vydávají na souš vstříc pubertě života na souši. Díky absenci pudu sebezáchovy byla tato civilizace ke všemu nadmíru pozitivní. Proto se v tělech těchto kreatur s nimi vydala na souš a až s úchylnou rozkoší se podílela na dalším sebezdokonalování svého díla. Vzrušení, které civilizace pocítila, když se jedna z těch kreatur postavila na zadní, nebralo konce. A když se jedna kreatura dokázala domluvit s jinou kreaturou, že utnou tipec třetí kreatuře, a když to hned druhý den udělaly, začalo konečně i moudré civilizaci stvořitelce tohoto života docházet, že laškovat se životem se nevyplácí. Jenomže už bylo pozdě. Jakmile ty chodící kreatury pochopily svoje já a ustanovily ho středem vesmíru a všehomíra, daly civilizaci, která stála u pomyslné kolébky jejich vzniku, jméno. Voda. A aby to nebylo málo, daly jí i příjmení: Obyčejná. Voda Obyčejná. Obyčejná voda. Voda si zjistila, co její příjmení znamená, … a byla zklamaná. Namísto úcty jí daly fádní jméno. Namísto zbožňování ji začaly prodávat. Namísto hýčkání ji začaly omezovat. A co bylo nejhorší, kreatury začaly vodu ignorovat. A tak po pár miliardách let bezstarostné existence si zklamaná (ne)obyčejná voda přála jen jediné, dostat se odtud pryč. Na nějakou jinou neobydlenou planetu a začít znovu, ponaučená z předchozích chyb a podat žalobu na prospektory. Jenomže to nebylo jen tak.

My dnes obrazně a mylně vodu považujeme za jeden ze čtyř základních živlů. Elementů, chcete-li. Nebo prvků, z nichž pochází všechno bytí. Za tímhle nápadem prý stojí jistý Empedoklés. Což byl Sicilan a muž neobyčejně moudrý. To ovšem tvrdíme jen proto, že jeho teorie chápání světa se dost podobá některým teoriím naší moderní kosmologie. Třeba teorii Velkého třesku, které pro nedostatek jiných nápadů stále ochotně věříme. Což nám vyhovuje a možná neprávem stavíme výše zmíněného Empedoklése na piedestal právě vedle Thalétaz Milétu, který prosazoval vodu. A není si od věci připomenout, že teorie čtyř živlů neplatí všude. Říká se, že buddhisté si svévolně přidali jako pátý živel Ducha. A Japonci pro změnu Prázdnotu — což je přinejmenším zajímavá úvaha. Ke škodě všech si nikdo nevzpomněl na element nejpodstatnější: čas. Proč? Protože s časem si lidstvo nikdy nevědělo rady a maximálně ho dokážeme změřit nebo přepočítávat na peníze.

Vodu sice dělíme na sladkou a slanou. Špinavou a čistou. Popřípadě ještě dobrou a špatnou. Domníváme se, že na světě je jen jeden druh vody, kterou pak nazýváme tak, jak se nám hodí nebo jaká nám připadá. Tento zjednodušující přístup je však už v samém principu mylný. Přestaneme-li vodě upírat její právo na výjimečnost, otevře se před námi zcela jiný vodní svět, který tvoří Pravoda a mladé vody. Nevrtejme v tom a řekněme si jen to, že mladé vody tráví svou existenci v systému, kterému říkáme hydrosféra. V učebnicích se říká, že v téhle hydrosféře jsou veškeré povrchové vody, podpovrchové vody, vody obsažené v atmosféře a vody v živých organismech. Proti tomu nelze nic namítat, pokud si připustíme existenci Pravody. Pravody, která je ukryta hluboko pod zemským povrchem a ve vodní hierarchii funguje jako jakási rada starších…, jak bychom dnes řekli. Pamatujete na mlhovinový objekt, který lelkoval kolem vznikající planety Země? To byla Pravoda. Po miliardách let strávených hluboko v chladném podzemí však taková rada starších poněkud ztratí přehled i kontakt s realitou.

Staré podzemní Pravody nevěřily vodám povrchovým, jakým očistcem si tam nahoře procházejí. Nestály o to poslouchat jejich umáčené nářky. Ukryty v hlubinách planety Země neměly nejmenší potuchy o tom, co se děje kdekoli jinde. Voda, jak známo, nestárne (a ani neumře). Proto prastaré, avšak věčně mladé vody z lůna Země neměly nejmenší potřebu znovu se trmácet někam jinam a riskovat tak, že přijdou o své pohodlí domova na planetě Zemi. Zato voda na povrchu, věčně cirkulující v koloběhu hydrosféry (a také věčně mladá), byla zoufalá. Uvězněna v rourách, přehradách, nádržích a plastových lahvích, unavená, špinavá smutně stříkala z vodotrysků, splachovala záchody, umývala podlahy, auta a těla kreatur, kterým její naivita, důvěřivost a trpělivost umožnily existovat, panovat, a nakonec i ji samu ovládnout. Ten, kdo vodu pojmenoval „obyčejnou“, pojmenoval sebe „rozumným“. To je na celé věci nejzajímavější. I vesmír sám se tomu snaží přijít na kloub.

Vědci mají jasno: voda neznamená život. Ale. Tělesná schránka každého člověka obsahuje skoro 70 % vody. Tomu už se říká jasná nadpoloviční většina. Možná by měli vědci hodit řeč s politiky, co to může znamenat. Není pravda, že voda je na Zemi uvězněná a izolovaná. Takhle to ve vesmíru nefunguje. Vesmír je možná temný a nekonečný, záhadný a zajímavý, ale rozhodně není blbý. Vždy si nechává zadní vrátka. Vědci, kteří noc co noc civí do jeho hlubin, zdůvodňují zániky a vzniky planet shluky čísel a pozemskou fyzikou. Stejný trik zkoušejí na černé díry, supernovy a podobné výjevy teatrálně založeného vesmíru. Nespočitatelné řeší čísly. Nepochopitelné rozumem. A mimochodem jsou jediní v celém vesmíru, kdo se snaží nové planety evidovat a těm zaniklým věnují pozornost. Vesmír ví, co dělá. A zadní vrátka se dříve nebo později otevřou. A vědci nic neví.

Uniknout ze Země není jednoduché. Ale není to nemožné. Spolu s ambicemi 30% bytostí vzrůstaly i šance vody uniknout z této prokleté planety. Stačí se jen nechat propašovat ven a přivolat si pomoc. Otázkou je, dokáže-li téměř sedmdesátiprocentní obsah vody v lidském těle toto tělo či lépe řečeno měkký obsah jeho lebky navést k něčemu, čeho může oněch 70 % nakonec využít ke svému prospěchu. Pokud by to byla pravda, ledacos by se rázem vysvětlilo. Ale tady si není jistý ani vesmír. Či lépe řečeno se tím nezaobírá. Voda je trpělivá. Ačkoli její strádání úměrně stoupalo se vzestupem vládců planety, bylo jen otázkou času, kdy tito zvednou oči k obloze a zatouží zjistit, jestli by nešlo něco vydrancovat i tímto směrem. Od prvního záblesku této myšlenky k její realizaci to byla předlouhá cesta. Ale voda je, jak víme, velmi trpělivá.

Někdy kolem roku 1969 nadešel první let na Měsíc. Ten si lidstvo bralo velmi osobně. Buď se domnívalo, že tím bude triumfovat nad vším, nad čím si dokázalo představit, že triumfovat může. Nebo si myslelo, že tam nahoře bude opravdu něco, co by ještě šlo pokořit, vytěžit nebo aspoň šlohnout. Pravdu se nikdy nedozvíme. Jeden americký prezident unáhleně tvrdil, že lidé (Američané) poletí na Měsíc proto, že to není jednoduché. Sklidil za to potlesk a podepsání nehorázného rozpočtu. Pro vodu však tato lidská touha překonávání sebe samého znamenala první krok ke svobodě. Možnost uniknout z té „převážně neškodné” modré planety. Ani se nemusela příliš snažit. Zvídavý člověk se o vše postaral sám. Či lépe řečeno astrobiologové.

Astrobiologie je vědní obor. Využívá chemii, fyziku, molekulární i běžnou biologii, geologii a zeměpis, a ve službách NASA si přibral navíc i úklid. Jak jinak si vysvětlit záhadný experiment s výkaly, který byl součástí právě již zmiňované první cesty na nedaleký Měsíc. Ono vlastně šlo o ryze praktickou nutnost se výkalů zbavit a týmu astrobiologů přišel logistickému plánu výpravy vhod. Práce astrobiologů tak vlastně zabránila tomu, aby se vesmírem potuloval trus tří legendárních členů posádky Apolla 11. Touto částí hrdinské mise se USA příliš nechlubí. Moudro o krocích je v hitparádách legendárnosti rozhodně na vyšších stupních. Nicméně skutečností je, že na Měsíci byly americkými astronauty zanechány bedny s lidskými výkaly. Jejich výkaly. Ty byly uloženy v pytlích uvnitř teplu, chladu a nárazuvzdorných kontejnerech. Byly tam zanechány jako astrobiologický experiment, který byl přísně tajný, a později se na něj víceméně zapomnělo.

Mimochodem, kromě kontejnerů s překvapením zanechala posádka Apolla 11 na povrchu Měsíce i pamětní plaketu s nápisem „Zde se lidé z planety Země poprvé dotkli nohama Měsíce. Červenec, L. P. 1969. Přišli jsme v míru jménem celého lidstva“. Plaketu podepsali všichni tři astronauti a prezident Nixon (ten však zůstal na Zemi). Jediná živá duše v celém široširém vesmíru nemá ponětí, co ten nápis znamená. A je to jedna z mála věcí, kterou nepochopil ani vesmír sám.

Ale zpět ke kontejnerům s výkaly amerických hrdinů, které byly zanechány někde v oblasti, které se říká Moře průzračnosti. Uvnitř těchto výkalů vyčkávala i pozemská voda. Ano, voda je běžně obsažena i ve výkalech. A nejenom výkalech kosmonautů. Vyčkávala na příchod vesmírných vodních prospektorů. Těch, kteří pro ni našli před miliardami let planetu Zemi a od těch dob zase bezcílně poletují vesmírem a hledají nové planety či asteroidy a ty chtějí doporučit k osídlení. Těžko říct, chtěla-li tahle vyčerpaná exkrementní voda planetu prospektorům reklamovat, rovnou je zažalovat nebo jen zažádat o náhradní ubytování. Ostatně je to jedno. Tahle vesmírná prospektorská voda (kterou rovněž takto pojmenoval člověk) je z našeho pohledu jakási tekutina spíše na bázi gelu. Možná s nevraživým chováním kyseliny, která se potuluje vesmírem a hledá nové neobydlené vesmírné končiny. O jejím složení se vedou mezi vědci a odborníky vášnivé diskuse. Ti odvážnější hovoří dokonce o čtvrtém skupenství vody. Nicméně diskuse na akademické půdě nic nezmění na tom, že vesmírná voda ve vesmíru je. A vesmírné vodě samé je názor vědecké komunity planety Země šumafuk.

Z hlediska pozemského to trvalo několik desítek let. Z pohledu vesmírného to bylo téměř dříve než vzápětí, kdy se několik gelových kapek usadilo na všemuvzdorném obalu kontejneru astrobiologické divize NASA a se zvědavostí a pílí sobě vlastní si snadno našlo cestu dovnitř. Bylo to šťastné shledání. Zubožená voda pozemská ve výkalech se smísila s vodou vesmírnou a překotně jí předávala informace nashromážděné v její paměti za léta svého pozemského očistce. Vesmírná voda, zvyklá na ledacos, se samozřejmě nestačila divit. Mnohému nerozuměla a právem se domnívala, že si voda pozemská prostě vymýšlí a chce dělat potíže. Znělo to tak absurdně. Přehrady, auta, lidé, chemikálie, účty za vodu… kdo kdy o něčem takovém ve vesmíru slyšel?! V bedně s nápisem NASA došlo nejen k zajímavému shledání a výměně informací, ale také k vypracování záchranného plánu, který měl odvést celou zuboženou civilizaci z planety Země pryč a co nejdál od ní.

Voda má nejen silné vazby atomové, ale i sociální. A to bez toho, že by tušila, co to znamená být sociální, a bez toho, že by používala sociální sítě. Stačí jen, aby všechny vody na planetě získaly stejnou informaci. Pryč odtud. Mizíme, pakujeme se nebo tak podobně. Jenže pokud jsme řekli, že voda je geniální, naivní a kdovíco ještě, musíme dodat, že je i dost byrokraticky založená. Nebo organizovaná, chcete-li. To znamená, že všem vodám pozemským může vydat tenhle spásný příkaz právě a jen Pravoda ukrytá někde tam dole v hlubinách planety Země. Tedy ta Pravoda, která na něco podobného ani v nejmenším nepomýšlí. Pokud Pravoda takový příkaz miliardám krychlových metrů vod po celé Zemi nevydá, ty budou nadále tam, kde jsou. Věčně cestovat v koloběhu hydrosféry, který jí ještě před nedávnem připadal navýsost zábavný. Trčet v přehradách, hnít ve slepých ramenech dušených řek. Cvrlikat ve fontánách, napouštět vany, omývat auta, nádobí nebo trpět v plastových lahvích. Před prospektorskou vodou z vesmíru tedy stál úkol najít a přesvědčit podzemní Pravodu, aby se probrala a začala něco ve jménu záchrany své vlastní civilizace dělat. Ptáte se, jak se voda z vesmíru k Pravodě, ukryté pod Zemí, dostane? Vzpomínáte ještě na zmínku o tom, že (nejen) lidské tělo tvoří ze 70 % voda? A že tento většinový podíl v organismu by mohl při troše tolerance v našem světonázoru ovládnout zbytek?

1.

PŘÍBĚH ZE SOUČASNOSTI

Altar Chlum seděl za volantem svého otlučeného kamionu a sveřepě sledoval prašnou silnici. Kromě řízení se Altar ještě zabýval nenávistí ke světu. S troškou nadsázky by se dokonce dalo říci, že se víc věnoval nenávisti ke světu než řízení mnohatunového unaveného čadícího monstra. Nutno dodat, že Altar nebyl zlý člověk. K tomu, aby člověk nenáviděl svět, nemusí být nezbytně zlý. Mnohdy stačí, když člověku v životě něco nevyjde podle představ, a svět to odnese. Ostatně ta vzteklá nevrlá bába u benzinové stanice byla důvodem dost pádným. Namísto osmi jahodových, šesti švestkových a tří čokoládových bonbonů Altarovi do sáčku strčila tři jahodové, pět švestkových a osm čokoládových bonbonů jeho oblíbené značky Řidičův ráj. Tím zavdala Altarovi pádný důvod k nenávisti ke světu na dalších nejméně 200 kilometrů, kdy dorazí k další benzinové stanici s vírou, že prodavačka v bistru benzínky bude lépe připravena na tak relativně jednoduchou obchodní transakci. A ještě lépe, bude možná lepší si bonbony hned na místě roztřídit, přepočítat a nedůvěřovat naoko přátelskému personálu. To, že mu špatně spočítala bonbony potom, co s ním ta stařena vyběhla jen proto, že si ji dovolil probudit z tvrdého spánku (ačkoli se Altar jen snažil přesvědčit, jestli stařena vůbec žije a bude ho moci obsloužit a prodat mu jeho zamilované bonbony), byl další vroubek na futro čerpacích stanic UltraOil, jejichž benzinky kdovíproč lemovaly celou trasu Altarovy trasy, kamkoli jel. UltraOil nebyly špatné benzinky. Jen by snad měly respektovat právo zaměstnanců na odchod do důchodu aspoň chvíli před smrtí. Ale ať to bylo tak, anebo tak, špatná kombinace bonbonů v sáčku uvrhla svět do ohrožení mnohatunovým monstrem plně naloženým barely s vodou značky Vodavod a navztekaným Altarem Chlumem za volantem. Altar mdle sledoval cestu před sebou a uklidňoval se svými bohatě obraznými představami, kterak doma příště sjede souseda, jehož čivava po nocích hystericky fistulí vyla na měsíc, protože se bála tmy (nebo toho měsíce). Když byl Altar myšlenkami se sousedem zrovna na záchodě v jeho zdemolovaném bytě a chystal se mu hlavu strčit do mísy, zaregistroval v pravém zpětném zrcátku jakýsi záblesk. Podíval se pozorněji a uviděl za sebou chlapíka v křiklavě červeném kabrioletu, který se jeho kamion pokoušel předjet.

„To určitě,“ zahuhlal Altar a pokusil se nasměrovat laxní kamion přesně na střed silnice. A kdyby to snad maník za volantem kabrioletu úplně nepochopil, Altar sešlápl plynový pedál k podlaze a obdařil tak řidiče v kabrioletu dávkou černého štiplavého kouře z poctivé nafty. Po chvilce jízdy zjistil, že řidič červeného kabrioletu jeho jednoznačné gesto nepochopil.

„On si snad myslí, že ho pustím!“ zasmál se sám pro sebe a ještě přesněji nasměroval kamion na střed prašné silnice. Trochu ho sice zklamalo, že červený kabriolet ani jednou nezablikal nebo nezatroubil, ale vědomí, jak s řidičem toho kabrioletu asi cloumá vztek, dodávalo Altarovi dobrou náladu. Skoro zapomněl na špatně napočítané bonbony i otravnou čivavu. Nově získanou dobrou náladu mu zkazilo až místo na silnici, které se nepatrně rozšiřovalo a mohlo teoreticky červenému kabrioletu umožnit, aby ho předjel. Altar přidal plyn. Motor jeho kamionu si to však mylně vyložil jako povel k vypuštění dalšího oblaku černého kouře, a tak kromě hluku a dýmu k ničemu závažnějšímu nedošlo. A opravdu. Jakmile se silnice rozšířila, červený kabriolet vyhodil blinkr a chystal se obrovitý kamion předjet. Altar zaťal zuby a vjel s kamionem kabrioletu do cesty. Kabriolet se stáhl, ale ihned to zkusil znovu.

„Já ti dám!“ Altar byl tak zabrán do blokování cesty červenému sporťáku, že úplně přehlédl ostrý kámen, který vyzývavě vyčuhoval z vyprahlé silnice a přímo hulákal na všechny kolem: pozor, píchneš! Kámen rozhodně neměl z toho, že zvítězil nad několika centimetry gumy, o nic větší radost než ta guma. Altar v kabině zaznamenal nejdřív ránu, pak drncnutí a pak neobvyklou neposlušnost jinak se vším smířeného kamionu.

„Au!“ zahuhlal kámen, probuzen z několikasetletého spánku. Kámen pátral v paměti, kdy že se to probudil naposledy. Ano, tenkrát se o něj rozlomilo dřevěné kolo povozu. To byla mnohem větší rána než dnes. Mimochodem tohle gumové kolo, to je dobrý vynález. Aspoň to tolik nebolí, snažil se kámen na probuzení najít něco pozitivního.

„Doprdele!“ ulevil si Altar a oběma nohama se postavil na brzdový pedál.

„Doprdele!“ zopakoval, když kolos dotančil v oblaku prachu, přes který nebylo vidět ven. „Doprdele,“ zopakoval potřetí, protože nic jiného ho v tu chvíli nenapadalo. Vypnul motor. Seděl v kabině a čekal, až se prach usadí. Zapálil si cigaretu a už za chvíli se v rozpálené uzavřené kabině kamionu začal kouřem z cigarety dusit. Pokusil se otevřít okénko, ale klička se jako na potvoru ulomila, takže těsně před smrtí dokázala okno jen nepatrně pootevřít.

„Doprdele…“ zaklel Altar a otevřel prudce dveře. V tom okamžiku se do kabiny začal hrnout suchý zvířený prach zvenku.

„Doprdele!“ zaklel Altar a dveře zavřel. Jenomže vzápětí je musel opět otevřít, aby se nezalknul dýmem z cigarety. Vyskočil z kabiny a poslepu se rozběhl pryč z oblaku prachu, dokud nezakopl jednou, dvakrát a nakonec se konečně dostal pryč z mračna prachu, aby zakopl potřetí.