Na čaji s Tálibánem
Vyprávění o cestě napříč Afghánistánem

Ondřej Týbl

Na čaji s Tálibánem
© 2024 Ondřej Týbl, všechna práva vyhrazena.

Vydal Concept 42, Praha

ISBN: 978-80-88059-21-9

ISBN tištěné knihy: 978-80-88059-20-2

Věnováno Asafovi, který mi ukázal, že i Tálibánce lze poslat do háje.

￼

Galerie fotografií z mé cesty

Opravdu jen krátká předmluva

Nejsem cestovatel. A nejsem spisovatel. Jsem matematik a svým způsobem volnomyšlenkář. Potom, co jsem absolvoval cestu stopem ze stanice pražského metra Opatov do dalekého Afghánistánu, mi došlo, že se jedná o tak nevšední a zcela nepredikovatelný zážitek, že snad i stojí za to, podělit se o něj se všemi, kteří se o tyto nám zcela neznámé končiny zajímají, nebo je dokonce mají v úmyslu navštívit. A i s těmi, pro které je Tálibán pouze a jenom symbolem nesmiřitelného zla, nenávisti a nezřízeného násilí. Protože nic není pouze černobílé.

Takže...

Následující řádky jsou o tom, co se vám může přihodit, když se nečekaně objevíte na hranicích Afghánistánu, aniž byste měli jakýkoli plán, věděli cokoli o jejich jazyku, kultuře nebo historii, ale přesto se z nějakého zvláštního důvodu rozhodnete hranici překročit a nasát místní atmosféru. Přesně tohle jsem v létě roku 2023 udělal a až později jsem zjistil, že jsem nevhodně oblečený, že mám nevhodně dlouhé vlasy a samozřejmě i nevhodné názory. Ale přesto se mi tahle země až překvapivě otevřela. Nehledal jsem ani tak krásnou přírodu, které je v téhle hornaté zemi spousta, ani historické památky z dob perské říše nebo ještě starších. Hledal jsem náhodná setkání s lidmi, abych zjistil, čeho se bojí, z čeho mají radost a co si myslí. A to se snad povedlo. Afghánistán, země, kde vás nenechají jít po ulici samotného, protože se vždycky najde někdo, kdo si s vámi chce povídat nebo se jenom zajímá o to, kdo jste, se ukázal pro tyhle účely jako skvělá volba. Pokusím se tedy popsat, co jsem se od lidí dozvěděl. Nic víc, nic míň…, prodávám tak, jak jsem nakoupil.

Byl začátek července 2023 a já neměl byt ani práci a jediným pevným bodem přede mnou byla obhajoba disertace, naplánovaná na konec září. A měl jsem tak akorát pár nápadů. Věděl jsem, že chci stopovat, protože je to skvělý způsob, jak se nenásilně seznámit s lidmi. Chtěl jsem jet na východ, který mě z nějakého důvodu lákal, i když jsem do poslední chvíle nevěděl, jestli náhodou neskončím na celé léto třeba někde na pláži v Řecku. A taky jsem si říkal, že koupím 50 pohlednic Prahy, které budu rozdávat jako suvenýry. Už z předešlých cest jsem měl zkušenost, že se najde plno lidí, kteří chtějí cizincům pomoct, a pohlednice je alespoň nějaký způsob, jak se jim odvděčit. Nic dalšího jsem nepromýšlel.

Samozřejmě jsem ani v nejmenším netušil, že se dostanu až do Afghánistánu, a kdyby mi to v té chvíli někdo řekl, zaťukal bych si na čelo, jestli čistě náhodou není blázen. Co bych v té zemi prokristapána dělal? Vždyť tehdy to byly necelé dva roky, kdy vládu nad zemí přebral opět Tálibán, což je z našeho pohledu chápání čistě a pouze symbol zla a nebezpečí.

Vítr mě zavál mimo jiné do až Íránu, tedy do země, která s Afghánistánem přímo sousedí. Právě tam jsem začal sledovat cestovatele, který si říká „Adventurous Archie“ a na motorce objíždí svět. Vydal se i do Afghánistánu a s kamerou připoutanou na své helmě natáčel vše, co viděl. Tálibánci často kameru vůbec nezaregistrovali, takže natáčel úplně všechno a já díky tomu zjistil, že to není úplně tak, že by cizince odstřelili bez rozmyslu hned, jak ho zmerčí. To u mě zasadilo první semínko zvědavosti a začal jsem si pomalu zjišťovat více informací. V Íránu jsem si až nečekaně snadno vyřídil vízum a na vlastní pěst vyrazil do Afghánistánu. Jediným plánem bylo… nemít žádný plán.

Z Opatova do Afghánistánu

Je začátek července roku 2023 a já vyrážím. Mám batoh, ve kterém je pár triček, dvoje kraťasy, jedny kalhoty, lehká bunda a mikina. Samozřejmě ještě trenky a ponožky a zmíněné pohlednice Prahy. Mám s sebou i lehký spacák, bez stanu a bez karimatky. Nejprve nasedám na metro na Florenci směr Opatov. Hned na Hlavním nádraží mě čeká první překážka. Několik dalších stanic je výluka a musím přesednout na náhradní autobus. Kdo tohle někdy zažil, ví, jaká otrava to je. Jdu spolu s obrovským davem, který se do autobusu rozhodně nemůže vejít, a říkám si, jestli to mám zapotřebí. Věřím, že to bude v následujících třech měsících ta nejnepříjemnější část cesty.

Na Opatově vycházím z metra a jdu ještě pár metrů směrem z města. Místo funguje jako improvizovaná zastávka, kde nastupují Ukrajinci do minibusů směr jejich rodná zem. Popojdu tedy ještě dál, abych stál o samotě, a začínám stopovat. Jak jsem říkal, cíl cesty byl nejistý, ale přišlo mi vtipné napsat si na papírovou ceduli „Islámábád“, což je hlavní město Pákistánu. Třeba se tam dostanu, kdo ví, že?

První řidič mě svezl pár kilometrů k benzínce v Průhonicích. A tak znovu rozbaluji svoji ceduli a stopuji. Po chvíli kolem projíždí cyklista, usmívá se a zastavuje: „Tak vy jedete do Pákistánu? Já jel před 10 lety stejnou trasu, ale až do Indie. Tak si pamatujte, až uvidíte chlápky s turbany, zeptejte se jich na ubytování. Jsou to Sikhové a poskytnou vám přístřešek a stravu na tři dny.“ S těmito slovy neznámý chlapík nasedl na své kolo a odjel. Tak teď už do toho Pákistánu fakt musím, pomyslel jsem si.

Ještě ten den jsem dojel do Bratislavy, pak rychle projel Maďarsko, Srbsko, Bulharsko a ocitl jsem se v Istanbulu. Akorát to Srbsko byla šílená otrava. V téhle zemi prostě nejde stopovat. Několikrát jsem tam čekal na svezení přes 6 hodin, což trochu zahýbalo s motivací.

V Istanbulu jsem si udělal krátkou přestávku, už jsem ale cítil, že mě to táhne dál, a tak jsem se zas sbalil a namířil si to směr Gaziantep. To je dole na jihu Turecka poblíž syrských hranic. Tady už to začalo být zajímavé. Ve východním Turecku jsem strávil více než tři týdny a rozhodně je to destinace, kam má cenu se vracet. Turecko dokáže kulturně, historicky i přírodními krásami nabídnout úplně všechno. Překvapilo mě, jak moc je Turkům náš západní styl uvažování blízký.

Následoval sever Iráku, kde už byl cítit vliv Evropy podstatně méně. V největším městě Erbílu se mi vůbec nelíbilo. Hrají si tam na takovou malou Dubaj, všude drahá auta, přemalovaný ženský s plastikami nosu a tlustí Arabové ládující se zmrzlinou. S výjimkou Erbílu byl ale Irák naprosto skvělý. Dá se tam vlastně cestovat bez peněz. Jejich kultura jim nařizuje, že o hosta se mají starat v co nejvyšší možné míře, a tak vás ani v restauraci nenechají zaplatit. Takový opak turistické přirážky, kterou známe u nás. Nejednou se mi dokonce stalo, že mi někdo vnucoval peníze, že se mi určitě na cestu budou hodit (snad nepůsobily moje děravé boty tak houmlesácky). Rychle jsem si zvykl, že se chtějí hlavně dobře bavit. Jednou jsem nastoupil do auta a řidič mi hned v první větě řekl, že je muslim, tedy terorista a vytáhl na mě pušku, kterou měl schovanou pod sedadlem. Oba jsme věděli, že je to vtip, a začali jsme se hlasitě smát.

Pak přišel Írán. A to byl kulturní šok. Už nějakou chvíli jsem projížděl regiony, kde jsou ženy a muži od sebe separovaní. Prostě se spolu moc nebaví a ženy zůstávají spíše doma. Íránský Kurdistán byl ale úplným opakem. Zdálo se mi, že jsou tam ženy součástí veřejného života tak jako u nás. Působí sebevědomě, sebejistě a sympaticky. Také se o sebe starají (nikoliv ve stylu paniček ve výše zmíněném tureckém Erbílu). Prosazují svá práva a nebojí se na veřejnosti scházet ve skupinách s muži (nemluvím zde o samostatném rande dvou lidí). Nechci sklouzávat do politiky, ale neodpustím si poznámku: přišlo mi, že celý útlak žen v Íránu, tak jak ho známe z médií, je dán naopak tím, že tohle je jedna z mála zemí v regionu, kde si ženy přes všechny útrapy zachovaly sílu a odhodlání.

Ačkoliv nechci úvod před vlastním příjezdem do Afghánistánu moc protahovat, nemůžu si odpustit zmínku o tom, jak jsem se v Kurdistánu dvakrát málem oženil. Poprvé to bylo v samém srdci hor, kde mi zastavil sympatický muž se svým synem. Pozvali mě na čaj, což jsem v tom horku samozřejmě ocenil. Seděli jsme u nich doma, obědvali a přijal jsem nabídku na přespání. Po chvíli se k nám přidala čerstvě plnoletá dcera. Uměla alespoň mizerně anglicky, a tak jsem byl rád, že si s někým pokecám. Překvapilo mě, že ač tak mladá, vůbec se nestyděla se mnou hned navázat konverzaci. Mám téměř dva metry, v tu dobu skoro 120 kg a jsem zvyklý, že se mě lidi spíš bojí. Tady to ale bylo celé nějak jinak.

Po obědě se mě zeptala, jestli se s ní nechci projít. Trochu v rozpacích jsem souhlasil a ona se šla upravit. Převlékla se a vzala si na sebe šátek. Ven s námi vyšel i její otec a malí bratři, z čehož jsem usoudil, že moje představa, že my dva se jen tak sami procházíme po malé vesnici v horách, je přece jen poněkud naivní. K mému překvapení nás ale otec doprovodil jen přes silnici. Do nedalekého sadu jsem šel už jen já se slečnou a s malými kluky. Když jsme se dostali mezi stromy z dohledu, sedli jsme si pod třešeň, ona si sundala šátek a začali jsme pojídat ovoce. Nejdřív se mě zeptala, jak se česky řekne „jsi krásná“. Koukal jsem na ni udiveně. Nevyzařoval z ní žádný stud nebo cokoli podobného, co by člověk u děvčat v těchto končinách očekával. Proběhlo ještě několik takových balících hlášek, jako třeba výzva k tomu, abych postupně chválil všechno její oblečení… a i mně, jako dost natvrdlému chlapovi, došlo, že se tady něco nehraje úplně tak, jak by mělo. Ta holka zcela převzala iniciativu a já jsem za ní vlastně tak trochu vlál. Navštívili jsme ještě její prarodiče a večer byla hostina u ní doma na střeše. Dostavili se i její strýčkové, kteří taky uměli trochu anglicky. Ani jsem se nenadál a už jsme diskutovali o tom, jak vypadá manželství v Čechách, jak se u nás žije a tak dále. Strýčkové se usmívali, dceruška sem tam pod dozorem zbytku rodiny prohodila nějaký kompliment, až najednou mi bylo sděleno, že dcerušku dostane ten, kdo zaplatí pět tisíc dolarů. Když jsem mlčel, bylo chvíli ticho, než mě dcera s úsměvem vybídla, abych po ní zopakoval větu v kurdštině, kterou právě vyslovila. Tady jsem se nějak zarazil a došlo mi, o co jde. Zeptal jsem se, co to znamená, a strýcové mi odpověděli, že se nemám ptát. A tak jsem se zeptal napřímo, jestli jde o svatební slib. Na to přikývli a zeptali se, jak jsem na to přišel. No, asi jsem utekl hrobníkovi z lopaty. Kdo ví, co by se dělo, kdybych větu hloupě zopakoval. Možná byste tyhle řádky nečetli.

Jistěže nedokážu odhadnout, jak výše uvedený příběh na čtenáře zapůsobí. Zřejmě úsměvně. Tedy zcela opačně než na mě v okamžiku, kdy jsem si uvědomil, co na mě ti vesničani ušili. Nicméně tady je namístě zdůraznit, že všechno probíhalo v největší míře slušnosti, a vlastně jsem byl nejvíce překvapený z toho, jak moc se na postupném sbližování koordinovaně podílela celá rodina. A navíc, kde se to ta holka ve svých letech všechno naučila, protože ačkoliv šlo všechno strašně rychle, vůbec to nepůsobilo nepatřičně. Ráno jsem z vesnice zdrhnul a vyrazil jsem do většího města, kde, jak jsem doufal, bude větší klid. Nemohl jsem se více mýlit.

Dorazil jsem do Kermánšáhu. Stoupl jsem si na ulici a téměř okamžitě mi zastavilo auto. Usměvavý muž se nabízí, že mě odveze do znamenité restaurace, určitě prý mám takhle kolem poledne hlad. Hned u dveří mi došlo, že půjde o pěkně drahý podnik. Posadil jsem se ke stolu a kdovíodkud se zjevivší (zřejmě) paní majitelka mi podává telefon. Na druhém konci je její dcera a nabízí se, že mi bude v jejím krásném rodném městě dělat průvodce. Na to se nedá říct ne. Abych to zkrátil, protože čtenáři zjevně dochází, jak to bude dál, dopadlo to opravdu dost podobně jako v předešlé vesnici, akorát s tím rozdílem, že tahle rodina byla fakt bohatá, a tak mě brali do drahých restauračních zařízení a vozil nás rodinný řidič. Druhý den jsem ale zase zdrhnul. Tentokrát jsem si řekl, že dojedu rovnou do Teheránu. To je tak velké město, že tam mi uzavření sňatku hrozit nebude.

V Kurdistánu nosí odhadem tak pětina žen šátek tak, že ho mají ovázaný kolem krku a pod ním mají podvlečených posledních pár centimetrů vlasů. To v severním Teheránu jsou ulice, kde se nikdo ani nesnaží předstírat, že by měl být zahalený. K tomu tady docela frčí skate kultura, a to právě hlavně mezi holkama. Asi to berou jako takový symbol odporu proti islámskému režimu. Samozřejmě pořád mluvím, vzhledem k celé populaci Íránu, o menšině, ale například i v nejvýchodnější provincii Balúčistán sousedící s Pákistánem a Afghánistánem, která má být nejvíce konzervativní (a opravdu je), jsem potkal líbající se lesbický pár držící se na ulici za ruce a venčící psa na cestě do kavárny. Nikdo se na ně nijak extra pohoršeně nedíval. Ale opět podotýkám, že dost záleží na tom, v jaké části města se nacházíte.

V Íránu jsem strávil ještě nějaký čas. Celkově na mě Íránci udělali strašně silný dojem tím, jak moc dbají na vzdělání, kulturu, a i když jsou vedeni fanatiky, většina z nich si dokáže uchovat odstup a oddělit víru od politické propagandy. Všechna čest. Ale tím nechci zdržovat tohle vyprávění. Pro tenhle text je důležité, že v Teheránu jsem si vyřídil na afghánském konzulátu vízum a vyrazil jsem směr východ.

Mezi Íránem a Afghánistánem

Vstávám hned s rozedněním, protože bude zase to příšerné vedro a mě čeká dlouhý den. Kluk jménem Farhad, u kterého jsem přespal, mi poradil docela dobré místo, odkud stopovat směrem k hranicím, a tak se tam vydávám. Moc jsem toho nenaspal, protože jsme měli dlouhý večer. Farhad totiž zjistil, že mám vystudovanou matematiku, což ho velmi zaujalo, a pozval si dva své kámoše a nutili mě snad do tří do rána probírat samá hluboká filozofická témata. Potřebovali hrozně nutně pochopit, jak dokážu žít s takovým velkým matematickým paradoxem, a sice že množina všech množin vlastně nemůže existovat. Čmárali jsme na zeď v kuchyni nějaké logické formule a zapomněli na večeři, a tak jsme jedli pouze (jedno, dohromady) míchané vajíčko s fíky.

Jsem ve městě Mašhad na východě Íránu a plánuji se dnes dostat do afghánského Herátu. Mám na sobě obleček zvaný kamíz, což je tradiční oblečení, které se nosí ve velké části islámského světa. Zjednodušeně se dá říct, že jsou dvě hlavní varianty, arabský a „nearabský“. Ten arabský, který mám na sobě já, je tvořený pouze jedním kusem látky. Má dlouhé rukávy, spadá až ke kotníkům a připomíná pánské šaty. Tenhle střih člověk ocení v úmorných vedrech, jaká budou dnes. Hezky větrá, ale zároveň chrání proti přímému slunci po celém těle. Naproti tomu ten druhý, „nearabský“, který je k vidění na východě Íránu, v Afghánistánu a Pákistánu, je tvořen dvěma kusy. Svršek má také dlouhé rukávy a mohl by připomínat košili, která se zhruba v oblasti pasu rozdvojuje na přední a zadní část a překrývá volné kalhoty s velmi širokým pasem a hlubokým rozkrokem. Tenhle střih je dosti výhodný vzhledem k životnímu stylu, který lidi v těchto oblastech vedou, ale k tomu se dostaneme až později.

Důležitá je jedna věc, a sice, že mám na sobě právě ten arabský kamíz. Je jednobarevný, má tmavě zelenou olivovou barvu a je to přesně ten typ oblečení, u kterého každého napadne, že jste pod tím naostro. Něco jako u skotského kiltu. Ten svůj jsem si koupil na jihu Turecka ve městě Şanlıurfa blízko syrských hranic. V tomhle městě měl žít prorok Abraham, a tak je tam dost silný arabský vliv. Je tu spousta krejčích, kteří vám kamíz ušijí, takže jsem si jeden nechal vyrobit s tím, že ho určitě někdy cestou dál na východ využiju. Zatím jsem ho na sobě neměl, protože tady v Íránu už dnes lidé chodí převážně v klasických kalhotách evropského střihu. Když jsem ale včera začal řešit přípravu na přechod hranic, zjistil jsem, že vlastně tradiční oblečení do Afghánistánu nemám, ačkoliv je prý „důrazně doporučené“ ho mít. Ptal jsem se Farhada a on řekl, že je lepší si vzít arabský kamíz než turistické kalhoty, které mám s sebou z Čech. Tak jsem ho poslechl. Další věc, na kterou jsem si chtěl dát pozor, jsou mé dlouhé vlasy. Nosím je v culíku, ale mám je dlouhé pod ramena, což muslimové nemají rádi (vlasy pod ramena znamenají napodobování žen, což je pro ně nepřípustné). Tady v Íránu je to v pohodě, ale kvůli konzervativnějším Afgháncům si vlasy raději skrývám do šátku. Ten je černobílý a vzorem je podobný tomu, čemu u nás říkáme „palestina“. Oblečením tedy vypadám jako návštěva z arabského světa, což vlastně nemůže být nic špatného, když Arabové přece do těchto končin přinesli víru, říkám si. Takto vybaven se stavím na krajnici ulice a mávám rukou, abych zastavil auto. Po pár hodinách jízdy přijíždím k hranicím, už je poledne a vedro začíná být nesnesitelné.

Obavy mám z přechodu hranic z íránské strany. Když jsem do země přicházel z iráckého Kurdistánu, asi hodinu mě (ač přátelsky) celní policie vyslýchala. Musel jsem detailně popsat svůj plán cesty, proč tu jsem, čím se živím a plno dalších podrobností. Docela jsem si tak procvičil improvizaci, protože žádný plán jsem neměl. Dokonce jsem musel ukazovat fotky, které jsem měl uložené v telefonu. Teď jsem z toho trochu paranoidní, protože jsem se stýkal s některými lidmi, kteří byli vládou popotahovaní (například Farhad, u kterého jsem dnes spal, je prý sledovaný… říkal), a jednou mě dokonce natočil nějaký náhodný týpek v parku, jak sedím s mladými Íránci a vtipkujeme na téma, jestli nejsem americký špion. Co s tím videem pak udělal, nemám ponětí. A myslet na to se mi raději nechce.

A tak nenechávám nic náhodě a mažu z telefonu všechny osobní fotky. Ještě naposledy procházím batoh, jestli tam není něco, co by se někomu tady na konzervativnějším východě nemuselo líbit. Našel jsem takovou drobnost, poslední den před odjezdem z Prahy mi kamarádka dala magnetek s obrázkem Pabla Escobara. Ten jsem raději vyhodil.

Na íránské straně nakonec vše probíhá překvapivě hladce. Nikdo mě nevyslýchá a pouze ukazuju obsah svého batohu. Přecházím na afghánskou stranu. Tady už to začíná vypadat spíš jako namátkou organizovaný zmatek. Spousta budov a není vlastně jasné, kudy a kam jít. Pobíhají tu děti, mají na sobě přívěsek s nějakým odznakem. Některé pomáhají s těžkými kufry, jiné jen ukazují cestu. Ukazuje se, že to jsou „oficiální pomocníci pro přechod hranice“. Nikdo tu nemá uniformu, a tak není jasné, kdo z mužíků posedávajících ve stínu se pouze skrývá před poledním sluncem a kdo je tu od hlídání státní hranice. Většina z nich vypadá stejně, mají kamíz, samozřejmě ten „nearabský“, šátek kolem krku a přes hlavu kolem čepice, anebo jen tak ležérně přeložený přes rameno (tahle varianta šátku přes rameno se mi dost líbí). A na bradě tmavý plnovous. Jsou tu pouze muži, žen jsem si vlastně vůbec nevšiml. Snažím se jít pomalu (v tomhle vedru to stejně jinak nejde) a vždy, když vidím někoho dospělého, zeptám se slušně na cestu.

Všímá si mě jedno z dětí, je mu tak osm let a pomocí těch pár anglických slov, které umí, mi oznamuje, že mám jít s ním. Ptá se, jestli potřebuji pomoct s batohem, ale ačkoliv toho moc nemám, stejně mám pocit, že by ho můj batoh tak akorát zavalil. Přicházíme do budovy s bílou vlajkou Tálibánu. Nemá žádné označení, ale když vcházíme dovnitř, je vidět, že jsem tu správně. Jsme na chodbě, kde jsou skleněné přepážky, za kterými sedí několik mladých kluků. Mají stejný kamíz jako všichni ostatní, ale přece jen je na první pohled vidět, že se něčím vymykají. Mají pěkně zdobené vestičky, turbany i šátky. Prostě jsou nějak více vyšňoření. Mimochodem, takhle jsem se později naučil rozpoznávat Tálibánce. Žádná uniforma, ale přesto se dají podle oblečení rozeznat.

Herát

Ještě dál na východ