NESLYŠÍ NA ELIŠKU

Copyright © Michaela Kalivodová, 2026

Cover © Diana Delevová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5903-0

Část I.

Doma to ještě jde

Antidepresivní rybička

Pavel řídí z nákupu domů a jeho holka Eliška sedí vedle něj. On na ni mrkne, zdá se mu pořád strašně krásná. Dýl jak vteřinu dvě se na ni dívat nesmí, vždyť řídí, proboha, ale i ten okamžik čas od času stačí k tomu, aby se pokaždý dostavila lehká erekce. Dneska to ale nejspíš nepůjde. Včera mohli, malá byla klidná, ale dneska měla Ela dost práce s nějakýma novinama, seděla u toho skrčená jak paragraf, teď ji bolej záda, proč taky pořád maká, i když má furt běhání kolem malý? Pak si ukrajuje z času na něžný chvilky. Ale když se chce realizovat, tak klidně, Pavel přece není kretén, co by ji držel dvacet čtyři sedm u plotny. Naopak, myslí si o sobě, že je ženský feminista, to byl i Machar. Ten žil tady v Brandýse, věděli jste to? Pavel poezii nečte, ale Eliška má Macharovy básně moc ráda. Už teď je předčítá malý. Jo, je to pořád ta čerstvá láska, nová holka, i když jim vzadu v autosedačce spí děcko, co už povídá.

Eliška na něj taky mrkne, je to velmi pohledný muž. Má vystouplé lícní kosti, štíhlou postavu, mužnou bradu a poměrně husté vousy. Ona řídí neobratně a co se stala matkou, tak i přespříliš opatrně a nejistě, je proto ráda, že se na velký nákup dneska vypravili spolu. Záda ji berou teda fest, seděla doteď nad prací, v určitých chvilkách i s malou u prsu, ve skrčené poloze, zas si na to nedala pozor… Na co by se dneska v obchodě asi tak zmohla? Od všeho by vzala maximálně jeden kus. Je to otrava tahat mléko nebo olej z PENNY po jednom, mouka to samý. A Pavel by asi mohl jet i sám, ale vzhledem k tomu, že nevaří, tak těžko uhodne, jaký maso na guláš, to by mu musela detailně popsat… A ona, Eliška, navíc nenakupuje tak, že se rozhodne uvařit guláš a rovnou na něj koupí ideální kus masa. Mnohem ekonomičtější a taky ekologičtější je nejdřív si pročíst akce a slevy, a pak si navíc projít obchoďák uličku za uličkou, co je třeba těsně před datem spotřeby, čemu za chvíli vyprší expirace, a jídelníček sestavit podle toho, no ne? Pavel právě jak nevaří, tak tohle nemá v oku. Dobře, že jeli spolu, moc často se to neděje, ale dneska ano.

Pavel si zrovna teď říká, že měl docela štěstí, že se tehdy na koncertu Vypsaný fixy v kulturáku potkali. On Fixu nemá rád, ale šel tam se sestřenkou jako support, rozešla se s klukem a lístek měla pro toho týpka dopředu koupenej. Ona byla vždycky jelito… No nic. Bylo to trapný, jeden fanoušek po nějaký písničce vlezl na pódium a dal muzikantům jako že slavnostně fixu a vylitej jak váza jim tenhle dárek předával s tím, že je, kluci, nová, tady z papírnictví odvedle, tu si musíte vypsat sami! Fixa musela slyšet tenhle fór, no schválně, kolikrát? Přesto se tomu smáli. Buď jsou hrozně hodný, nebo věčně sjetý. Aspoň že sestřenka se brzy začala opíjet s kamarády někde v salonku a on ji nemusel zabavovat.

Vtom uviděl Elu. Ta se v hloučku kamarádek fóru s fixkou smála jako malá. Měla krásný zuby a taky hustý vlasy. A smutný oči. To ale Pavel neregistroval. Před dvěma týdny se rozešla s Matějem. „Ten blbec si tě nikdy nevezme a na dítě s ním taky zapomeň, sám je dítě,“ řekla jí Agáta. Tak se už poněkolikáté rozešli a Pavel se tehdy podrobnosti nebo něco bližšího o Matějovi nedozvěděl. A ani nikdy nedozví.

Eliška se otočí, ano, i s těmi bolavými zády, a omrkne Elinku. Holčička si spokojeně něco brumlá a do toho si prsty odhrnuje dolní ret, takže to dělá bezva zvuky. Asi proto se tak šťastně usmívá. Děti jsou nejlepší věc na světě, Elišce přijde zábavnější pozorovat hodiny malou než koukat na sebeskvělejší pořad v televizi.

Znovu omrkne i Pavla. Ano, je ráda, že byl ochotný si s ní tak brzy po seznámení pořídit dítě, ona si už od dětství nic jiného nepřála. I malá svatba se nakvap – už s vydouvajícím bříškem – stihla. Ať si na tu básničku K čemu jsou holky na světě lidi nadávají, jak chtějí. Ona zas taková feministka není. Tak se dívá na Pavla a je to pravděpodobně v pořádku. Jako spolujezdec si může dovolit sledovat ho déle než vteřinu. Ale zas o moc dýl koukat nevydrží.

Matěj má taky dost vousů, ale jeho brada není tak ostře řezaná. Je dost hubený. Postavou připomíná dítě, kterému se, spíš než dospělému muži, blíží kolikrát i chováním, Agáta nebyla daleko od pravdy. Copak by je vezl autem na nákup? Řidičák vzdal po třech lekcích, prosím vás! Ne, Eliška je spokojená tak, jak to je, tohle je splněný sen mnoha holek, muž, dítě, auto, společný nákup, všechno v absolutním pořádku… Že ano?

Právě že ne…

„Nevzala bys mi cestou nějaký klobásy u Klátila, zlato?“

„Cože?“ pozvednou se Něze samovolně koutky úst.

„No u Klátila. Ty nevíš? Tady si otevřel pobočku ten vyhlášenej řezník z Vysočiny, Klátil, psali to v Drbně,“ vezme Pavel do ruky zpravodaj, co se válí na stole. Něha ho nečte. Píšou tam jen o tom, kdy jsou jaký představení v kině a jestli se v hospodách nevaří něco speciálního, nebo speciálně levnýho. Přitom i zpravodaje se dají udělat atraktivně. Znáte třeba Radniční noviny pro Prahu 3? Petra do nich píše.

Pavel zpravodaj evidentně čte. Vida, ani to o něm Něha nevěděla.

„Klátil, jo,“ zasměje se Něha už docela nahlas.

Pavel vrtí hlavou – tak s kým to tady vlastně stojí v jedné místnosti, s kým vede dialog? Je to jeho partnerka a matka jeho dcery, nebo nevyzrálá puberťačka, která se směje dvojsmyslným příjmením? To snad ne, tohleto…

Něha už se nesměje. Nediví se Pavlovu přísnému pohrdavému výrazu, nediví se ničemu, on takový prostě je. Přemáhá ji ale najednou ta známá sebelítost, se kterou se potýká vzhledem k historii vztahu tak krátce, ale přesto, pocitově, tak dlouho. Proč je to zrovna ona, proč je tohle její domov, její partner, jejich nedorozumění, její chyba, její úloha, její žití…

Pak natáhne ruku. Pavel gestu rozumí, takže si přece jen rozumějí, ne? Podá jí ten plátek a ona jím taky listuje, tak ukaž, kde se o tom píše. Strana devět? Slibuje, že klobásky koupí. A třeba i nějaké buřty nebo slaninu, to Pavel taky rád. Vždyť ten velký nákup, na kterém byli před pár dny, už skoro kompletně vyjedli. Máš slaninu rád, ne, ujišťuje se, leze Pavlovi do zadku, jen ať je klid. Jasně že mám, odkývá jí to, ale stejně se neusmívá. Něha má na účtu dost, včera se koukala. Ano, nakoupí mu, koupí všechno, co jí tam padne do oka, hlavně ať u nich není doprdele večer dusno.

Něha sobě

Tak co, Elino, skoupilas všechny uzeniny, vybrakovalas Klátilovi řeznictví? Má to tam teď jak u snědenýho krámu, viď, a jak se na tebe usmíval, no bodejť ne, taková šikovná zákaznice! A malý dal rohlíček zadáčo, ten je hodnej, ten pan Klátil, viď. A co, jsi ráda? Žes tak pěkně pokoupila? Všechno to přesolený mastný žrádlo, je to v cajku? Jdi to honem nakrájet na nějakej parádní talíř, nejlíp na ten cibulák, ať to není v prdeli, ať tady není dusno. I kachnu jsi koupila v PENNY v akci, no ty jsi hospodyňka. Nebolej tě záda, jak jsi všechny ty sračky tahala…? Upeč ji k nedělnímu vobědu, to víš, že jo, a ideálně přes noc, devadesát stupňů, ať se ti, Elino, rozsejpá! Ať jde to masíčko pěkně vod kosti, rozumíš? A bramborovej knedlik k tomu, domácí, a zelí, voboje, bílý i červený. A cibulku na to vosmahneš, viď že jo. S kmínem. Červený zelí udělej sladší než minule. To zachráníš, to víš, že jo. No, co čumíš…

Hašlerky

„Fando, pocem! Ty musíš sedět, no pojď si honem sednout!“

Fanda ale nevypadá, že by to potřeboval. Teda takhle. Něha se mu pozorně zadívá do obličeje – unaveně ten Fanda vypadá, to zase ano. Je sice štíhlý, ale už přece jen dýchavičný. Ovšem drží se. Něha si všimne, že pohledem fixuje padesátnici sedící hned vedle ní. To je velice pohledná dáma. Vypadá jako Dagmar Pecková, je šmrncovně oblečená, i toho ježka má. A bezva náušnice. Fanda se před ní chce nejspíš vytáhnout.

Zatím tedy postává v uličce a jeho žena – protože čí by to jinak byla žena, když ne jeho – sedí hned vedle a tahá ho za rukáv u bundy, no tak, Fando, sedni si. Naproti Fandově paní je sice volné místo, ale čelem k Fandovi zase stojí morbidně obézní dáma s obrovskou kabelou přes rameno. Dotyčná vypadá, že se každou chvíli skácí. Buď jí tedy chce Fanda zachránit život, nebo se snaží udělat dojem na Peckovou, myslí si Něha. Záhy Fanda zaregistruje i Něhu a vypne hruď ještě o něco víc. Něha by ho ráda pustila, pak by byla volná dvě místa a podle společenských konvencí by si mohli sednout oba, obézní dáma i Fanda, ale Eliška vypadá na usnutí, velice brzy vstávaly, válí se v nosítku, a to nejde, aby Něha stála s malou ve vlaku. Ještě stroj škubne a je to v háji. Navíc má ty záda furt ještě celý bolavý, co kdyby jí při tom trhnutí vypověděly službu úplně.

Něha ještě chvíli svádí boj sama se sebou. Možná by ustála škubnutí líp než ti dva stojící, ale co Elinka, co kdyby vážně Něha spadla a zalehla by tu svou milovanou… Ne, matka si může v těchto případech dovolit nebýt k okolí empatická. Něze ze sebe ale není dobře a studem až zrudne. Naštěstí za pět vteřin jeden teenager konečně zvedne oči od mobilu a zaregistruje svět. Poměrně galantním gestem pustí tlustou, a tím pádem si na druhé místo sedne i osmdesátník Fanda. Aspoň už na sebe nebudou házet zdvořile vybízivé pohledy.

„Dobře, že sedíš. Vidíš, mladej hoch tě pustil, má vychování, asi studuje nějakou výběrovou střední školu a po maturitě půjde na vysokou. Ale jede z vyučování nějak brzy,“ rozvažuje nahlas Fandova žena a nespustí z teenagera přemýšlivé oči. Ten je zase na mobilu a vůbec ji nevnímá. „No, třeba se mu udělalo ve škole nevolno. A vidíš, i tak tě pustil sednout.“ Zase stočí oči k manželovi: „A napij se, jseš strašně rozpařenej,“ nabádá ho a podává mu půllitrovou lahev s vodou. Taky mu dlaní starostlivě setře krůpěje potu z čela.

„Ale Marcelko,“ ohradí se pán a polekaně se rozhlíží, jestli je někdo nesleduje. Sleduje. Právě že všichni.

„Jseš strašně rozpařenej,“ zopakuje paní důraznějším tónem. „Už to holt není na zimní bundu. Loni byly mrazíky do konce března, teď už ale nemrzlo x dní v kuse a ty jseš furt jak navedenej. Proč sis na sebe navlíknul tuhletu bundu? To ani není bunda, to je spacák. Jak na Sibiř… Já ti říkala, že pak už taková zima nebude. To jenom rána jsou ještě takový blbý.“ Marcelka je teda pěkně neodbytná. Vtom škubne vlak, rozjede se a Marcelka trochu vypískne.

„Buď zticha už, prosim tebe, děláš vostudu,“ sykne Fanda. „A nemáš hašlerku?“

„Chceš cucat? Teďkonc? Za chvíli jsme doma a já hned vohřeju voběd.“

„No já ne. Ty by sis měla vzít.“ Fanda trochu ztiší hlas. Ale ne moc. „Je ti cejtit z pusy. Dneska ti to přece řikali, že máš tu… jo, paradentózu.“ Něha a Pecková se na sebe pobaveně usmějou.

„Ale buď zticha už,“ zašeptá naštvaně paní, ale tu hašlerku, tu si rozbalí. Pak ještě sykne: „Já mam ještě tolika svejch zubů! Plnou hubu jich mám! A ty?“ odfrkne si skoro až pohrdavě.

Vidíte, taky prokazatelně jedou od zubaře. Eliška byla v ordinaci dneska úžasně šikovná. Matka hned na Něhu: „Prosim tě, na co zubař, s těma mléčnejma zubama ji po doktorech netahej.“ Ale Elinka navštívila ordinaci zubaře už v roce, to se takhle má správně dělat, a dneska je to její kamarád. Dostala od něj i diplom vzorného pacienta.

„Chtěla bys taky bonbonek?“ usměje se Marcelka na Elinku.

„Ona ještě cucavý nesmí, akorát by to spolkla,“ zasáhne Něha. „Ale děkuju vám, jste moc milá.“ Fandova paní tedy vyloví z kabelky miňonky. „Na ty malá nejseš, viď,“ mrkne na Elinku. Ach jo, před obědem, myslí si Něha. Ale nahlas jen poděkuje a trošku se nakloní, aby paní lehounce pohladila po ruce. Nemůže si pomoct, něčím ji dojímá. Eliška je v tu ránu od spánku na míle daleko a dožaduje se maličkých sušenek. Dokonce si sama natrhne obal a paní s paradentózou – ale plnou hubou vlastních zubů, na rozdíl od Fandy – se dojatě usmívá. Hlavu si položí na manželovo rameno a její vrásčitá ruka se ocitne na Fandově částečně pokrčeném koleni, které i přes poměrně volné tesilky vypadá mnohem otekleji než to druhé. On se usměje na Elinku, na Něhu, na Peckovou, vystřídá je svýma modrýma hřejivýma očima, všechny je spravedlivě podělí, ale pak otočí hlavu na svou paní a té věnuje bezkonkurenčně největší úsměv. To chce Něha taky zažívat – klidně i s hašlerkami, nemocnými dásněmi a oteklými klouby – za těch čtyřicet padesát let. Ale představa, že by to mělo být s Pavlem…

Petra křtí knížku

Petra vydala sbírku básní, představte si! Já jí úspěch samozřejmě přeju, jsem přece kamarádka, opakuje si Něha. Koupila Petře kytku za šest stovek, je to nářez, ale za menší peníze tam nabízeli akorát strašný košťata, a květinářka se tvářila, jako by ještě dávala slevu z milosti.

Tak moc by si přála zažít tenhle okamžik sama. Petře sbírku vydalo Nakladatelství Petr Štengl. Všichni známe Jana Těsnohlídka, tu jeho dikci, angažovanost… Tak Těsnohlídek u Petra Štengla začínal, dokonce si vysloužil Cenu Jiřího Ortena. Stejnou cenu získala Alžběta Stančáková, taky za sbírku vydanou právě u Štengla, to je bomba, co? Tohle ocenění už Petra nezíská, třicet už jí bylo. A Něha je na Ortenku rovněž přestárlá a dost možná ani žádnou svoji knihu nikdy nevydá. Nikdy.

Akce se koná samozřejmě v jedné kavárně na Žižkově, ta Petra, ta je hroznej patriot. Něha v zádech cítí studený pot, dokonce se jí lepí tričko do podpaží, má nervy, aby to Eliška s Pavlem zvládla, obzvlášť takhle večer. On ale řekl, ať jede a užije si to. Vidíte, takovej on je. To je zajímavý – když je Něha doma (což je vždycky), Elinka žádá její absolutní pozornost. S Pavlem je ale schopná to zmáknout bez máminy přítomnosti úplně v pohodě, už se to takhle třikrát stalo. Něha má i navzdory příslibu bezproblémového hlídání v plánu pouze koupit si knížku, nechat si ji podepsat a pak jet do háje, to víte, Elinka… Chtěla ale za každou cenu jet, dopřát Petře chvíli slávy ve společnosti blízkých, no a pak, a je těžké si tuhle motivaci přiznat, jela i proto, aby ji okolí a třeba i Petra nepodezřívali ze závisti. Každý ví, že si vždycky smolila do šuplíku nějaký psaní a je to poměrně odvážný krok jet podpořit někoho v jeho snu, ačkoli ten sen je zároveň i váš, ale neplní se vám. Vám ne.

Petr Štengl, sympatický pán kolem pětašedesáti, povídá o tom, že je mu ctí vydat tak pozoruhodnou sbírku, jako je Petřina. Je mimořádně útlá, ale neuvěřitelně smyslově zahuštěná, říká. Že když mu přistál v e-mailové schránce rukopis, tvářil se asi otráveně. Publikum se směje. „To víte, po prázdninách a po Vánocích, to jsem zavalenej nejvíc, lidi mají přes vánoční a letní prázdniny na psaní čas, a Petra, ta se trefila zrovna nevhod, její rukopis mně atakoval e-mailovou schránku prvního ledna.“ A lidi se zase rozesmějí. Nato dodává, jak se mu tvář při čtení postupně měnila, otrávenost vystřídal úsměv a úsměv potom výraz totálního nadšení, a že si naprosto extrémním způsobem pospíšil s redakcí, ne, tahle sbírka nesnesla odklad. Vzápětí někoho vítá na pódiu, představí ho jako Kamila Prince, a to je klaun jak z televize, dokonce při nástupu naoko zakopne, jen nos a velké šeredné boty mu chybí.

Princ si záhy bere slovo a navazuje na nakladatelova slova s tím, že je mu ctí vystoupit na křtu téhle skvělé sbírky, přičemž řekne jeden hodně sprostý vtip. Něha vulgární vtipy nesnáší, notabene fóry o fekáliích a zvracení, v tomhle je obsaženo všechno. Kamil Princ ale umí, Něha se přistihne, že se směje asi ze všech nejvíc. Ta Petra, ta se prostě má. Pan Princ pak usedá za klavír a hraje – jak zdůrazní – svou vlastní tvorbu.

„Na cípu ulice, kde opilec líh močí,

v tmách hledá potkan kost a slepec zase oči,

tam šlapka prodává svou lásku na kila

a matka svobodná si klín radš zašila!“

Taky bych si na doma ten klín radši zašila, zachmuří se Něha. Ale nic, to je jedno, je to Petřin večer, není to o mně, napomene se a pak už se do úsměvu dovedně nutí. Poté co Petra přečte pár skvělých veršů, není divu, že panu Štenglovi, jak mimochodem zmínil, zní mnohé z nich v uších dodnes, si Něha odstojí frontu u manželky pana Štengla na prodej knihy a pak vyčeká druhou, u Petry, na podpis. Kytka předána, Petra vděčná a dojatá.

Něha je skoro na odchodu a vtom, no ne, pan Princ zatouží po její přítomnosti. „Nejste vy taky z kumštu, sličná a přepůvabná paní? Já vás, tuším, potkal pár měsíců zpátky v kavárně Fra. Četla jste tam ze svojí sbírky, viďte? Takovou tu civilní poezii, ale název byste mně musela připomenout, to já nedám už dohromady, já, kluk hloupý, hlava děravá,“ zakončuje monolog tak teatrálně, jak ho začal. Buší se v závěru věty pěstí do čela, a to docela silně. Něhu na malý moment svádí pokušení mu to odkývat, ano, to jsem já, zahrát si na onu básnířku, ale ne, je to nesmysl, ten Princ to jistě použil jen jako originální začátek rozhovoru. Kreativní on bude dost, žádné prosté „neznáme se odněkud?“, to umí přece kdejaký vůl.

Brečí i v tramvaji číslo 9, je jí jedno, kdo kouká, slzy ji nesnesitelně pálí, nedají se zadržet. Ve vlaku taky trochu brečí a cestou pěšky domů spadne ještě posledních pár kapek. Doma – Elinka spí a Pavel na ni čeká – bude muset nasadit aspoň lehký úsměv. Už otevírá dveře. Tři, dva, jedna… úsměv, teď!