Tento příběh je fiktivní. Veškeré postavy, události a organizace jsou smyšlené.

Přeložila Tereza Dubenská

WHERE THE LIBRARY HIDES

WHERE THE LIBRARY HIDES copyright © 2024 by Isabel Ibañez.

All rights reserved.

Translation © 2026 Tereza Dubenská

ISBN 978-80-284-1546-4

Pro všechny, kteří kvůli
epilogu O čem řeka ví
strávili bezesnou noc:

Tahle kniha je věnována právě vám.

ediční poznámka

Úryvky ze Shakespearových děl jsou uvedeny v překladu Martina Hilského.

Seznam postav pro osvěžení paměti

Inez Emilia Oliverová, naše hrdinka

Elvíra Gabriella Montenegrová, Inezina oblíbená sestřenice

Amaranta Lucía Montenegrová, Inezina neoblíbená sestřenice

Tía Lorena, Inezina teta

Tío Ricardo Marqués, Inezin strýc a opatrovník; Abdullahův obchodní partner a švagr; archeolog

Lourdes Patricia Oliverová, Inezina matka; pašeračka artefaktů, stále na útěku

Cayo Roberto Olivera, Inezin otec

Whitford Simon Hayes, Ricardův pobočník

Porter Linton Hayes, Whitfordův starší bratr

Arabella Georgina Hayesová, Whitfordova mladší sestra

Leo Lopez, voják a Whitfordův nejlepší přítel

Abdullah Salah, Ricardův obchodní partner a švagr; archeolog

Farida Salahová, Abdullahova vnučka, fotografka

Kareem Ali, pomocný kuchař a terénní pracovník na vykopávkách na Fílé

Sallam Ahmed, manažer hotelu Shepheard’s

Charles Fincastle, odborník na zbraně a najatý střelec na vykopávkách na Fílé

Isadora Fincastlová, Charlesova dcera

Basil Digby Sterling, britský agent pro obchod se starožitnostmi

Monsieur Gaston Maspero, francouzský egyptolog a generální ředitel vykopávek a starožitností

Sir Evelyn Baring, generální konzul Egypta

(Obecná) Časová posloupnost Egypta

2675–2130 př. n. l. Stará říše

1980–1630 př. n. l. Střední říše

1539–1075 př. n. l. Nová říše

356 př. n. l. narození Alexandra Velikého

332–305 př. n. l. Makedonská dynastie

69 př. n. l. narození Kleopatry

31 př. n. l. bitva u Actia (smrt Kleopatry a Marka Antonia)

31 př. n. l. počátek nadvlády Římanů

639 arabská invaze

969 Káhira se stala hlavním městem

1517 Egypt součástí Osmanské říše

1798 Napoleonovo tažení do Egypta (objevení Rosettské desky)

1822 Champollion rozluštil hieroglyfy

1869 otevření Suezského průplavu

1870 první plavba po Nilu cestovní kanceláře Thomase Cooka

1882 Britská flotila ostřelovala Alexandrii a zničila pevnosti

1922 zrušen Britský protektorát, objevena Tutanchamonova hrobka

1953 vyhlášena nezávislost Egypta

PROLOG

„Vezmi si mě.“

Jeho slova se odrazila od stěn a zasáhla mě přímo do srdce, každá slabika byla rána i pohlazení v jednom.

Olízla jsem si rty a promluvila přes mlžné opojení: „Chceš se oženit.“

Whit na mě upřel pohled, modré, krví podlité oči mu zahořely a bez váhání odpověděl: „Ano.“

„Se mnou,“ ujišťovala jsem se. Potřebovala jsem světlo, které by mi ukázalo cestu ven z té mlhy. Odtáhla jsem se od Whita a on mě pustil. Když jsem obcházela postel, kterou jsem využila jako bariéru mezi námi, celá neklidná jsem ho pozorovala. Jakmile jsem unikla dusivé vůni whisky, mysl se mi projasnila.

Opět vyhrkl jasné: „Ano.“

„Vzali bychom se,“ pokračovala jsem, jelikož jsem stále potřebovala mít jistotu. Whit měl evidentně upito a já podle jeho neupraveného vzhledu poznala, že nezůstal u jedné skleničky. „V kostele.“

„Když bude třeba.“

„Bude to třeba,“ odvětila jsem. Ta představa mi na rozdíl od téhle konverzace zněla rozumně a normálně. Kdybych zůstala v Buenos Aires, v kostele bych se vdávala. Právě k tomu mě vychovávali v letech, která mi teď připadala tak vzdálená. Stala bych se ženou pohledného Ernesta, mladého caballera, kterého teta schvalovala, a patrně bych žila hned vedle ní, aby na mě mohla do smrti dohlížet. Žádné výlety do Káhiry by se nekonaly. Dny, kdy jsem si do skicáku kreslila zdi chrámů, by skončily. Místo toho bych se v jednom kuse točila kolem manžela a časem i dětí. Tuhle budoucnost jsem viděla tak jasně, jako bych ji právě prožívala. Srdce se mi splašeně rozbušilo a já si musela připomenout, že jsem tady, v Egyptě.

Čili přesně tam, kde jsem chtěla být.

Whit povytáhl obočí. „Takže souhlasíš?“

Zamrkala jsem. „Potřebuješ odpověď okamžitě?“

Whit pohladil luxusní hotelovou peřinu, momentálně zavalenou sukněmi s nařasenými lemy a kabátky s mosaznými knoflíky. K mému zděšení se na naducaném polštáři povalovalo několik párů punčoch a má oblíbená, a proto notně obnošená košilka. Whit si všiml, na co to kulím oči, ale budiž mu ke cti, že se zdržel poznámek k mému spodnímu prádlu.

„Nepotřebuji ji nutně, ovšem byl bych radši, kdybys mi ji dala rovnou,“ pronesl pomalu. „Pro klid duše mé maličkosti.“

Jeho chování mi začalo lézt na nervy. Stála jsem před jedním z nejdůležitějších životních rozhodnutí, a pokud chtěl, abych ho brala vážně, měl by dělat totéž. Odstrčila jsem oděvy stranou, shýbla se, vytáhla zpod postele kufr a hodila ho na vyklizené místo. Šaty létaly do útrob kufru bez ladu a skladu, turecké kalhoty vedle bavlněné košile a plisované sukně. I spodní prádlo jsem schumlala a mrskla dovnitř.

Whit si znepokojeně prohlížel rostoucí hromadu šatstva. „Co to děláš?“

„Co asi?“ Do rohu kufru jsem vmáčkla saténové pantoflíčky, které jsem nosila na Fílé, a kožené boty s vysokými podpatky. Pak jsem se s rukama v bok rozhlédla po pokoji. Co dál?

„Právě něco řešíme a ty už jsi jednou nohou pryč z pokoje.“ Whit se natáhl do kufru a vyndal několik kousků oblečení i oba páry bot.

„Neruš mě, balím,“ odsekla jsem a hodila košili zpátky do kufru.

„Nikdo na téhle planetě by tohle bláznění nenazval balením,“ zabručel Whit a s opovržením pohlédl na pomačkanou košili.

„Nebuď drzý.“

„Na něco jsem se tě ptal, Inez.“

Zamračila jsem se na něj a natáhla ruku pro boty. „Ty potřebuji.“

„Právě teď ne.“ Whit je nechal dopadnout na podlahu a pak, aniž by ze mě spustil oči, popadl kufr, obrátil ho vzhůru nohama a vysypal jeho obsah na postel.

„Co kdybys mi pověděla, co tě trápí?“ navrhl.

Cielos, ten byl ale otravný. „Jsi opilý.“

„No a?“

Zvýšila jsem hlas, což bych jako dáma rozhodně neměla. „No a? Kde mám vzít jistotu, že to myslíš vážně?“

Whit obešel postel. Nekymácel se, ruce se mu netřásly. Mluvil srozumitelně. A stejným jasným a rázným tónem, jako by pronášel poslední slova před popravčí četou, řekl: „Chci si tě vzít.“

Ukázala jsem na haldu oblečení na vrcholu lůžkovin. „I přes ten nepořádek?“

Pomalu se dotkl špičkou ukazováčku koutku mých úst. „Tebe a žádnou jinou.“

„Aha.“

„Tak co říkáš?“

Letmo jsem zahlédla, jak z postele sklouzly jemné kalhotky a přistály mu na botě. Sehnula jsem se pro ně, ale Whit mě předběhl a opatrně je zvedl na jeden z polštářů.

Neuniklo mi, že lehce zrudl.

Vtom mi došlo, že jsem ho nikdy neviděla se červenat.

Viděla jsem ho rozcuchaného i samolibého, rozzuřeného i pobaveného. Ale nikdy v rozpacích. Právě tenhle pohled mi připomněl, jaký v nitru je. Whit byl můj přítel, možná ten nejlepší, jakého jsem kdy měla. Políbil mě, když jsme si oba mysleli, že zemřeme uvězněni v hrobce, v níž nám rychle docházel vzduch. Držel mě ve tmě za ruku a svěřil se mi, jakého činu v životě nejvíc lituje.

Kdykoli se mi někdo odvážil ublížit, vypořádal se s ním.

A právě tenhle muž mě žádal o ruku.

„Nechal bych ti čas na rozmyšlenou,“ podotkl, „jenže ty odjíždíš ze země.“

Byla to pravda. Strýc skutečně trval na tom, abych zmizela. Prý kvůli mému bezpečí, jako by existovalo něco děsivějšího než to, co jsem už viděla – sestřenici zastřelenou přímo přede mnou.

Elvíra…

Bolest se mi zaryla do srdce a znovu se na mě snesl mrak smutku. Pořád mi nedocházelo, že už nikdy nespatřím její rošťácký úsměv, který jí hrál na rtech, když porušovala jedno z mnoha pravidel své matky. Nikdy neuslyším její hlas ani si nepřečtu její nový příběh. Kniha jejího života se zavřela a poslední kapitola, jež připomínala hrozivou noční můru, skončila příliš brzy.

Musela jsem v Egyptě zůstat kvůli ní.

Vinu za její smrt nesla má matka. Žal mě sevřel jako pěst a hrdlem se mi draly vzlyky. Bez milosti jsem tu emoci potlačila a začala hledat jinou, která by mě nesrazila do kolen.

Těsně pod povrchem mi vřel vztek.

Ze všeho nejvíc jsem si přála matku dopadnout a dovléct za mříže, ať si tam na věky věků hnije. Chtěla jsem z ní vydolovat, co se stalo otci, jestli žije, jestli ho někde vězní a jak ho můžu najít. Hlavou mi vířila jeho slova z posledního dopisu, který mi poslal.

Nikdy mě nepřestávej hledat.

Z jiného kontinentu bych toho moc nesvedla.

Konečně jsem pochopila, co mi Whit nabízel. Kdybych se za něj provdala, získala bych možnost vzít osud do svých rukou. Z té představy se mi zatočila hlava. Nikdo by mě neovládal, dostala bych přístup ke svému dědictví, přestala bych být závislá na strýci a jako vdaná žena bych mohla všude chodit bez garde. Whitova nabídka mě lákala. A byla tu ještě jedna okolnost. Okolnost, kterou jsem rozhodně nepředvídala, když jsem vyplula do Egypta.

Já se do Whitforda Hayese zamilovala.

Milovala jsem ho celým srdcem, byť mi hlava říkala, že bych měla vzít rozum do hrsti. Věděla jsem, že bych ho mohla milovat nadosmrti. To jsem si pořádně neuvědomovala až do této chvíle, kdy jsem mu hleděla do tváře, která byla jaksi zranitelná i nedostupná zároveň. Zachvátila mě hrůza. Nikdy jsem si nepřipadala tak zamilovaná, citově rozervaná a křehká.

Hlava mi znovu připomněla: To, co cítíš, je naprostý nesmysl.

Znělo to nekompromisně a přesvědčivě.

„Tak si to promysli. A dej mi vědět,“ pousmál se Whit a další slova jako by spíš říkal sobě: „Nejlépe dřív, než nastoupíš do vlaku do Alexandrie.“

Odešel a opatrně za sebou zacvakl dveře.

„Miércoles,“ ulevila jsem si do ticha prázdného pokoje.

PRVNÍ
ČÁST

MĚSTO
VŠECH

MĚST

PRVNÍ KAPITOLA

Nechala jsem Whitforda Hayese čekat.

Ani po dvanácti hodinách jsem se stále nerozhodla. Znepokojovalo mě, jak moc jsem toužila odpovědět kladně. Jestli jsem se během těch měsíců v Egyptě něco naučila, tak to, že nesmím věřit vlastnímu úsudku. To zjištění mě zklamalo i vyděsilo. Odteď se musím mít na pozoru, ať už mé srdce prahne po čemkoli. A jak by to vlastně vypadalo, kdybych si ho skutečně vzala? Vždyť byl zasnoubený, a byť se pro sňatek nerozhodl sám, čekala na něj jiná žena. Mimoto sám trval na tom, že si budeme držet odstup a že zůstaneme přáteli a nic víc. Jenomže pak jsme se políbili, když jsme si mysleli, že jsme se ocitli na pokraji smrti, a když jsme ztratili pevnou půdu pod nohama.

V ten den, kdy jsme byli uvězněni v hrobce, se všechno změnilo.

Znamenala ta nabídka k sňatku, že mu na mně záleží? Choval ke mně stejné city jako já k němu?

Mohla jsem se ho zeptat, ale zaráželo mě, že o lásce nemluvil. Stačilo by prosté Zbožňuji tě, když mi sňatek nabízel. Takhle zpětně jsem si uvědomovala, že se mě vlastně nezeptal. Zcela věcně řekl: Vezmi si mě. Natolik mě tím vyvedl z míry, že než odešel z pokoje, nestihla jsem si urovnat myšlenky. I teď jsem se zmítala mezi strachem a radostí. Ztratila jsem všechno, co jsem milovala. Rodiče, Elvíru, Kleopatřinu hrobku. Všechno to zničila jediná osoba.

Co když mamá zničí i můj vztah s Whitem?

Zatáhla jsem za šátek, který jsem si uvázala kolem krku. Dala mi ho mamá, abych jím zmenšila desítky starožitností z Kleopatřiny hrobky, a já si ho z nějakého důvodu nechala, byť jsem ho nejspíš měla spálit. Tenhle kousíček látky byl důkazem její zrady. Připadal mi jako řetěz, který mě k ní poutal. Možná že kdybych za něj dostatečně škubla, dovedl by mě k místu, kde se mamá skrývá.

„Přestaň si hrát s tím šátkem. A co se tak loudáš?“ zeptal se tío Ricardo nevrle. „Whit už čeká.“

Ušklíbla jsem se. Ach ano, čeká nejen na náš příchod. „Él es paciente, tío.“

„Ha! Whit? Trpělivý? Neznáš ho jako já,“ poškleboval se strýc. „Posledních pár dní jsem jedl pouze vývar, y me muero de hambre. Potřebuji si dát něco vydatného, Inez, a jestli řekneš jediné slovo proti, budu zuřit.“

Za jeho zády jsem po něm hodila nespokojený pohled. Vím jistě, že neumíral hlady – osobně jsem o něj pečovala. Násilí se mi příčilo, ovšem v tu chvíli jsem měla sto chutí po něm něco mrsknout. Tío Ricardo opět odmítl zůstat na lůžku. Jeden by si myslel, že mu navrhuji, aby se namísto do jablka zakousl do syrové cibule. Místo aby odpočíval, svíral mě za zápěstí a vlekl do honosné jídelny hotelu Shepheard’s. Druhou ruku měl zavěšenou v šátku, na který se pravidelně mračil, jako by mu právě on bránil v další cestě na Fílé. Rovněž si neustále podezíravě prohlížel každého, kdo nás míjel. Když do chodby vedoucí k hlavnímu schodišti vstoupili dva pánové, strýc mě zatáhl za roh a počkal, až projdou.

Tentokrát jsem se nesnažila skrýt rozčilení. „Co přesně si myslíš, že by se mohlo přihodit ve třetím patře hotelu?“

Tío Ricardo se na mě nedíval. Propaloval pohledem záda mužů, patrně kráčejících do svých pokojů. „Už jsi je tu někdy viděla?“

Vyškubla jsem mu ruku. „Měl bys odpočívat, a ne vynášet soudy nad nevinnými turisty.“

Strýc konečně otočil svou vousatou tvář k té mé. Tyčil se nade mnou, voněl citrusovým mýdlem a šaty měl pro jednou vyžehlené a boty vyčištěné. To vše jen díky tomu, že už několik dní nevytáhl paty z hotelu. „Copak ses nepoučila? Lourdes může mít špehy všude.“

„Kdyby mě chtěla zabít, měla k tomu kvanta příležitostí. Ale neudělala to,“ špitla jsem. „Pořád jsem její dcera. Její jediné dítě.“

„Na vlastní kůži jsi poznala, jak daleko je schopná zajít, aby uhájila své zájmy. Nespoléhej na její mateřské city, pokud k tobě nějaké chová.“ Hluboké rýhy vrásnící koutky jeho úst zmizely. Jeho oči, které měly stejnou barvu jako ty moje – oříškově hnědé, jež měnily odstín podle naší nálady –, najednou zjihly. Příčila se mi lítost, která se v nich zaleskla. „Kamkoli se hne, provázejí ji potíže. Ze všech lidí na světě bys to právě ty měla vědět nejlépe.“

Pootevřela jsem ústa, když mi myslí prolétla vzpomínka. Byl to jen záblesk, rychlý a ostrý jako čepel nože na mé kůži.

Elvíra křičící mé jméno, volající svoji sestřenici, zatímco cvakne spoušť a kulka vyletí jejím směrem. Její obličej rozstřílený k nepoznání. Louže krve pod její hlavou, barvící zlatavý písek.

Dala bych první poslední za to, abych tu vzpomínku vymazala z paměti.

„Myslím, že už je bezpečné sejít dolů,“ řekl strýc, zdravou rukou mě opět popadl za zápěstí a zamířil chodbou. „Musíme toho hodně probrat.“

Za normálních okolností bych něco odsekla, ale jeho slova mi nahnala husí kůži. Nikdy nezapomenu matčinu pravou tvář. Byla to manipulátorka a mistryně intrik. Lhářka a zlodějka. Žena, která zradila vlastní dceru a která by z touhy po moci a bohatství udělala cokoli. Která chladnokrevně obětovala Elvíru.

Žena, která se přidala na stranu zla.

Měj se na pozoru, nabádala jsem sama sebe. Pokračovali jsme do jídelny, ovšem tentokrát jsem bedlivě pozorovala okolí i já.

Hotelová jídelna praskala ve švech. Hosté seděli u kulatých stolů se sněhobílými ubrusy a kolem nich pobíhali číšníci s tácy obtěžkanými stříbrnými konvicemi a porcelánovými šálky. Whit seděl naproti mně, oblečený v modré košili zastrčené do oblíbených khaki kalhot. Jeho statná postava se rozkládala na úzké židli, široká ramena přesahovala šířku opěradla. Nemusela jsem se dívat pod stůl, aby mi bylo jasné, že si obul své oblíbené kožené boty se šněrováním do půli lýtek. Naléval si druhý šálek kávy a já jsem věděla, že si ji dává černou, bez cukru i smetany.

Odtrhla jsem od něj pohled s vědomím, že strýc sedí necelý metr ode mě, a zdvihla jsem šálek, abych skryla ruměnec. Čaj mi spálil jazyk, ale já doušek polkla, abych získala čas. Cítila jsem tíhu strýcova pohledu, jímž mě mlčky pozoroval a hodnotil. Teď jsem rozhodně nepotřebovala, abych se prozradila.

Tío by z mých citů k Whitovi neměl radost.

„Za pár dní odjíždíme,“ obrátil se na Whita.

„Obávám se, že tohle vám doktor nepředepsal,“ opáčil Whit klidně. „Nařídil vám, abyste ještě den nebo dva ležel, a varoval vás před námahou. Rozhodně byste neměl cestovat na dlouhé vzdálenosti. Na cestách to hodně hází a to by vám neprospělo.“

Strýc tlumeně zabručel. „Fílé neleží kdovíjak daleko.“

„Jen několik stovek kilometrů,“ utrousil Whit, kterého strýcova špatná nálada nijak nerozházela. „Mohl byste si roztrhat stehy, chytit infekci…“

„Whitforde.“

Téměř proti své vůli jsem zalétla k Whitovi pohledem. Nemohla jsem si pomoct, stejně jako jsem nezabránila tichému smíchu, který mi unikl z úst. Strýce jsem nepopouzela jenom já, nýbrž i jeho pobočník.

Whit to akorát snášel lépe než já.

„Dělejte si, co chcete, nicméně já slíbil doktorovi, že vám připomenu jeho varování,“ řekl Whit a pousmál se. „A teď mám, alespoň co se této záležitosti týče, svědomí čisté.“

Nikdy bych nepoznala, že před několika hodinami mluvil o manželství. Choval se stejně jako vždy a na tváři mu pohrával pobavený výraz, který v sobě skrýval špetku cynismu. Sebevědomě hleděl na strýce a mluvil bez váhání. Ruce na šálku s kávou se mu neklepaly.

Prozradilo ho jediné.

Od chvíle, kdy jsem se posadila, se na mě nepodíval.

Ani jednou.

Tío Ricardo přimhouřil oči. „Do čeho ses to zapletl? Anebo raději nechci vědět, o jakých dalších záležitostech to mluvíš?“

„Raději se neptejte,“ odpověděl Whit a dlouze se napil. Stále o mě ani nezavadil pohledem, jako by se obával, že jeho oči prozradí všechna jeho tajemství.

Strýc odstrčil svůj prázdný talíř. Posnídal pita chléb s hummusem a tahini a čtyři volská oka. Přes veškeré své rozladění jsem měla radost, že se mu vrátila chuť k jídlu. „Hm,“ zabručel tío Ricardo, ale dál už nevyzvídal. „Tak, Inez,“ oslovil mě a začal prohledávat kapsy saka. „Mám tvoji jízdenku na vlak do Alexandrie. Do týdne odjíždíš. Doufám, že ti do té doby seženu doprovod na cestu. Škoda že paní Actonová už odplula.“ Zlostně se na mě podíval. „Mimochodem, dalo mi fušku ji uklidnit, když jsi jí utekla. Hluboce jsi ji urazila.“

Skoro jsem zapomněla na drahou paní Actonovou, kterou strýc najal, aby mě po příjezdu do Egypta doprovodila zpátky do Argentiny. Obelstila jsem ji a uprchla z hotelu, kde mě strýc chtěl držet pod zámkem, dokud mě nebude moci spakovat. Nedokázala jsem v sobě zažehnout jiskřičku lítosti, stejně jako jsem se nezmohla na odpověď.

Má mysl se zasekla na brzkém datu odjezdu.

Do týdne.

Strýc vítězoslavně vykřikl a zalovil v kapse, ze které vytáhl dva listy papíru. Položil je na stůl a popostrčil ke mně. Sklopila jsem k nim oči a odmítala se jich dotknout. Byla to jednosměrná jízdenka na vlak do Alexandrie a lodní lístek do přístavu v Buenos Aires.

Hluk a neustálé klábosení hostů rázem utichlo. Napadlo mě, že lístky rozmočím ve sklenici s vodou nebo že je rozcupuji a kousky mrsknu strýci do obličeje. Došlo mi, že Whitova nabídka k sňatku je jediné řešení, jak se vyhnout vyhnanství. Házel mi záchranné lano. Dával mi šanci všechno napravit, nezávislost a možnost zastavit matku a její ohavné chování. Moje odpověď na Whitovu žádost mi krystalizovala v hlavě. Pomalu jsem zvedla tvář a podívala se na něj.

A poprvé od chvíle, kdy jsem usedla, se setkal s mým pohledem.

Jeho modré oči zahořely.

Povytáhl obočí v tiché otázce, na niž jsem jenom já znala odpověď, a nejspíš si něco přečetl v mém výrazu, protože odložil kávu a vstal. „Posadím se venku na terase, ať můžete v klidu dořešit detaily.“

Tío Ricardo něco nepřítomně zamručel. Veškerou pozornost právě upíral k muži tmavé pleti na opačné straně jídelny, který snídal se svou rodinou. Na sobě měl nažehlený oblek a na hlavě fez. Whit na mě významně vykulil oči a odkráčel pryč. Zrychlil se mi tep, protože jsem věděla, že chce, abych se s ním setkala venku, stranou od strýce.

„Omluv mě na chvíli. Zaskočím pozdravit jednoho přítele,“ řekl tío Ricardo. „Počkej tady.“

„Ale já už dosnídala,“ opáčila jsem. „Asi půjdu do svého pokoje…“

„Beze mě se ani nehneš,“ utnul mě strýc a postavil se. „Vrátím se za deset minut.“ Zabodl do mě pohled a počkal, až budu souhlasit.

Bylo to příliš snadné. Sevřela jsem rty do tenké linky a neochotně se podvolila. Tío přikývl a otočil se k odchodu. Jen co jsem si byla jistá, že si nevšimne mé prázdné židle, vyplížila jsem se z jídelny. V hale se to hemžilo hosty ze všech koutů světa a kolem zněly všelijaké jazyky. Když jsem se propletla davem, sluha mi otevřel dveře a já vyšla na terasu a zamrkala do slunečního světla. Nad Káhirou se skvěla azurová obloha bez jediného mráčku. Město všech měst, jak ji nazývali někteří renomovaní historici, a já s nimi musela souhlasit. Od úsvitu věků vzbuzovala Káhira v lidech úžas.

Odmítala jsem ji opustit.

Whit si hověl u svého oblíbeného proutěného stolu natřeného sytě zelenou barvou, zády ke zdi a s pohledem do ulice. Z tohoto místa viděl na příchozí i odchozí z hotelu. Napochodovala jsem přímo k němu, ale neobtěžovala jsem se posadit. Whit mě pochopitelně zpozoroval hned, jakmile jsem vyšla na terasu, a teď musel zvedat hlavu, aby se se mnou setkal pohledem.

„Proč jsi mi v té hrobce dal pusu?“ zeptala jsem se zhurta.

„Protože jsem nechtěl umřít s vědomím, že jsem tě nepolíbil,“ odpověděl okamžitě. „Alespoň jedinkrát.“

Svezla jsem se na židli naproti němu. „Aha.“

„Poprvé v životě si nenechám nic diktovat,“ řekl tiše. „Raději se ožením s kamarádkou než s cizí osobou.“

Kamarádka. Copak ve mně nic jiného neviděl? Poposedla jsem si a nasadila masku stejné chladné nonšalance jako on. V tu chvíli jsem jeho vyrovnanost a klid nesnášela. „Co tvoje snoubenka? Nezklameš ji?“

„Drahoušku, ta je mi dočista ukradená.“ Naklonil se dopředu, vpil se do mě očima a pokračoval chraplavým šepotem: „Pořád čekám na odpověď, Inez.“

Projel mnou záchvěv a já měla co dělat, abych se neroztřásla. Stála jsem před velkým rozhodnutím, tím největším v životě. „Jsi si tím jistý?“

„Nikdy jsem si ničím nebyl jistější.“

„V tom případě se vezmeme,“ řekla jsem bez dechu.

Připadal mi jako balónek plný starostí, který konečně povolil. Ramena mu poklesla a úleva se promítla i do jeho tváře. Rty se mu samy pootevřely a brada nepatrně spadla. Až nyní mi došlo, jak netrpělivě čekal na odpověď. Whitford Hayes byl kvůli mně nervózní. To vědomí mě potěšilo a rozbušilo se mi z něj srdce.

Rychle se však vzpamatoval a zakřenil se na mě. „Co kdybychom to spáchali za tři dny?“

„Tak rychle? Je to vůbec možné?“

„Určitě to není nemožné.“ Prohrábl si rozvrkočené vlasy. „Ale bude to pořádná fuška.“

„Pověz mi, co všechno potřebujeme.“

„Kněze, povolení, kostel a svědka,“ vypočítával na jednotlivých prstech. „Pak musím podat oznámení na britský konzulát tady v Káhiře, který to sdělí hlavnímu matričnímu úřadu v Británii.“

Povytáhla jsem obočí. „Evidentně jsi nad tím dost přemýšlel.“ V břiše se mi usadil neklid. „Věděl jsi, že řeknu ano?“

Whit zaváhal. „Doufal jsem v to. Bylo snazší zabývat se podrobnostmi než možností, že mi dáš košem.“

„Podrobnostmi, které je třeba vyřešit za strýcovými zády,“ dodala jsem. „Nesmíme se nechat nachytat.“

„Jak jsem řekl, bude to fuška.“ Whit neztrácel úsměv. „Ale máme na to celé tři dny.“

Přidržela jsem se okraje stolu. Rozum mi zůstával stát nad směrem, jaký můj život nabral. Nadšení mi bralo dech, a přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že mi něco uniká. Papá mě vždy nabádal, abych zpomalila a věnovala pozornost detailům, které jsem mnohdy opomíjela. V duchu jsem slyšela jeho věcný hlas, jímž mě jemně nabádal:

Pohybuješ-li se příliš rychle, hijita, snadno přehlédneš, co máš přímo před nosem.

Jenže papá tu nebyl. Neměla jsem ponětí, kde je, a jestli vůbec zůstal naživu. Matka tvrdila, že tatínka zabil strýc, jenomže matka byla lhářka. Mohl být někde zavřený a čekat, až dám dohromady kousky skládačky. Pro tuto chvíli jsem své obavy hodila za hlavu. Mou pozornost vyžadovaly jiné záležitosti. Museli jsme se s Whitem nějak vyplížit z hotelu a vzít se, aniž by o tom kdokoli věděl.

Především můj strýc.

„Co potřebuješ, abych udělala?“

Whit se zaklonil v proutěné židli, založil si ruce na plochém břiše a uculil se. „To, co umíš nejlíp, Inez.“ Jeho výraz byl vřelý, napůl pobavený, napůl škádlivý. Jeho úsměv říkal, že mě zná až příliš dobře. „Potřebuji, abys byla přesně tam, kde být nemáš.“

WHIT

Tohle byl bezkonkurenčně jeden z nejhorších nápadů, jaké jsem kdy dostal.

Přede mnou se tyčil Chedívátský sportovní klub, budova navržená v evropském stylu s fasádou v nevýrazných barvách a obklopená bujnými palmami a dalšími stromy. Na jazyku jsem ucítil pachuť, kyselou jako roky prošlé víno. Dovnitř směli pouze britští vojáci a vysoce postavení úředníci. A přestože mi mé jméno a titul vstup povolovaly, ztratil jsem – potupně – své místo v armádě. Byl jsem zostuzeným synem Británie, který takovým chtěl zůstat.

Nikdo mě tu neuvítá, dokonce mi ani neotevřou dveře.

Já však potřeboval kněze, kostel, svědka a povolení. Bez posledních dvou položek by naše manželství nenabylo platnosti, a kvůli nim jsem proto musel oslovit někoho zde v budově. Někoho, s kým jsem už měsíce nemluvil. Kristepane, rok? Po mém propuštění se čas vlekl a dny mi splývaly. Byl to můj přítel, a byť jsem s ním přerušil styky, udržoval jsem si přehled o jeho životě, ačkoli on o tom nevěděl. Jeho rodiče vlastnili ranč v Bolívii, a když mu bylo teprve osm, poslali ho žít do Anglie. O rodině vyprávěl jen výjimečně, jelikož mu jeho neklidná povaha nedovolovala vydržet u rozhovoru dostatečně dlouho. Rád jezdil na koni a rád pil. Hazardní hry se mu příčily, ale téměř denně hazardoval se životem.

Jeho život byli rychlí koně, první linie a kořalka.

Leo Lopez mě sice nikdy nenechal ve štychu, jenže to bylo v době, kdy jsem se ještě těšil dobré pověsti.

Strčil jsem do dřevěných dveří a vešel dovnitř. Když jsem si uvědomil, že zatínám zuby, silou vůle jsem uvolnil čelist a nasadil přívětivější výraz, který nedával tak okatě najevo odpor.

Předsálí bylo honosné jako anglický salon, s polstrovanými křesílky, drahými závěsy a vzorovanými tapetami. Kouř z doutníků se ve spirálách vznášel vzduchem a zahaloval místnost do teplé, mlhavé záře. Odevšad ke mně doléhal hlučný hovor. Muži v oblecích šitých na míru a naleštěných polobotkách se rozvalovali v několika výklencích s pohodlnými sedačkami, nízkými stolky a rostlinami v květináčích. Otec by se tu vyžíval. Tady by se mohl bavit s papaláši, bratříčkovat se s boháči a aristokraty a lamentovat nad manželkou a její zálibou v perlách a drahokamech. Úplně jsem ho viděl, jak tu sedí naprosto střízlivý, zapisuje si za uši slabiny ostatních a čeká na příležitost udeřit. Všechno, co by se tu naučil, by později nějak zužitkoval.

Dveře se za mnou s hlasitým prásknutím zabouchly.

Věděl jsem, že mě všichni poznali v okamžiku, kdy jsem překročil práh.

V klubu se rozhostilo napjaté ticho, které spolklo veškerou konverzaci. Několik vteřin nikdo nepromluvil. Zdálo se, že jsem svůj šarm značně přecenil.

„Co tu chceš?“ zeptal se jakýsi muž, který se kymácel na nejistých nohou. Zamrkal jsem proti zářivé červeni jeho uniformy. Pořád mi nešlo do hlavy, že jsem téměř sedm let nosil stejnou. Na mysli mi vytanulo jeho jméno – Thomas, příjmení jsem si nevybavil. Měl přítelkyni v Liverpoolu a postarší rodiče, kteří po večeři rádi popíjeli portské.

„Hledám Lea,“ pronesl jsem klidně. „Neviděli jste ho?“

Několik dalších se postavilo, tváře brunátné vzteky.

„Sportovní klub je jenom pro členy.“

„Ne pro zběhy!“ vykřikl jiný.

„Co odešli bez poct,“ dodal další.

„Jsem tu pouze na skok,“ přehlušil jsem rozhořčené výkřiky. „Jenom hledám…“

„White.“

Otočil jsem se ke dveřím vedoucím do úzké chodby. Leo se šokovaně opřel o rám, jako by spatřil ducha. Vypadal stejně, jako když jsem ho viděl naposled. Byl pohledný, jako ze škatulky, boty měl vypucované a uniformu nažehlenou. Černé vlasy si pečlivě sčesal dozadu. Netušil jsem, jak mě přivítá.

„Leo. Ahoj.“

Leo přelétl očima místnost, ve tváři kamenný výraz, ale já poznal, že napětí vycítil. Spíš jsem vnímal, než viděl, jak se několik mužů shlukuje kolem mě a jak těkají pohledem mezi námi dvěma a přemýšlí, jestli jsme přátelé, nebo ne. Leo otevřel ústa, pak je prudce zavřel a v očích se mu vypočítavě zalesklo. Okamžitě jsem pochopil, že váhá, jestli mu za to riziko stojím. Byl jsem muž bez vlasti a mé jméno bylo vláčeno bahnem. On mě však znal a věděl, že mám mnohá tajemství. Posmutněle jsem se na něj usmál a mírně povytáhl obočí. Svíral se mi hrudník a tajil dech. Stačilo, aby mi podal ruku, a mohl bych zůstat, i kdyby jen na pár minut. Čekal jsem, co můj přítel udělá.

Leo odvrátil pohled.

Tím nade mnou vynesl rozsudek.

Drsné ruce vystřelily vpřed, popadly mě za šaty a vlekly mě k východu. Nekladl jsem odpor, ani když mě někdo strčil do ramene a další mi nakopl holeň. Krev mi kypěla v žilách. Zvedl jsem ruce na znamení, že se vzdávám, a snažil se uklidnit bestii, která zuřila v mém nitru. Kudla se mi otevírala v kapse. Věděl jsem však, že by jakoukoli reakci využili jako záminku k mému okamžitému převezení do káhirského vězení. Už jsem tam jednou byl a doteď jsem měl v živé paměti odporný zápach, tíhu beznaděje a vyhublé vězně. Kdyby mě tam dovlekli, už bych se nikdy nevrátil. A přesně to si přáli.

Aby bezohledný Whit ztratil nervy. Aby hanebný Whit napadl důstojníka.

Jakýkoli náznak agrese by znamenal konec naděje, že si Inez vezmu.

A já se potřeboval oženit.

Důstojníci mě odtáhli ke vchodovým dveřím a vyhodili mě ven. Tvrdě jsem dopadl na ruce a kolena, až se mi štěrk zabodl do dlaní. Zvedl jsem se na nohy, zatímco muži jásali, zamykali se před světem a vesele si zpívali.

Krucinál. Co teď?

Sportovní klub stál kousek od hotelu. Vrazil jsem ruce hluboko do kapes a vyrazil pěšky zpátky, mysl zastřenou zbytečnými nápady. Leo mě nechtěl ani vidět, takže svědka mít nebudu. Stejně tak jsem přišel o vojenského kaplana a o povolení. A bez nich můj sňatek v Británii nezapíšou do matriky.

Sakra, sakra, sakra.

Ušel jsem jeden blok, v hlavě mi to šrotovalo. S nikým ze svých krajanů v Káhiře jsem neměl dobré vztahy. Všichni to byli hodnostáři a diplomaté, zarytí imperialisté, kteří s pohrdáním shlíželi na muže neplnící rozkazy.

Za mnou se ozvaly kroky. Někdo se hnal ulicí.

„White!“

Zastavil jsem se a otočil. Jen stěží jsem skrýval samolibý úsměv, když jsem hleděl na Lea s vlasy nyní rozcuchanými, který se zastavil přede mnou.

„To byla ale hloupost,“ podotkl. „Co tě to napadlo?“

„Budu se ženit,“ odpověděl jsem. „A musí to proběhnout oficiálně a za přítomnosti těch správných lidí.“

Povytáhl obočí. „Kristepane. Mám ti poblahopřát? Nebo vyjádřit upřímnou soustrast?“

Poplácal jsem ho po zádech. „Rozhodni se při obřadu. Budeš náš svědek.“

Zašli jsme do baru.

Přetahovali jsme se o třicet centimetrů místa u mahagonového pultu, který byl obsazený desítkami hostů slavného podniku v hotelu Shepheard’s. Leo tvrdil, že ví, kde najít vojenského kaplana, jistého Henryho Poola, který měl prý rád světlé pivo s bohatou chutí. Když mě můj přítel vedl zpátky k hotelu, před očima mi vyvstával obraz mé budoucí ženy, tak jasný, jako by stála přede mnou. Viděl jsem její tmavé, nezkrotné kudrny a oči jako alchymistické zlato, zářící neukojitelnou zvědavostí. Nejspíš už spřádala plány, jak se bez vědomí strýce vyplížit z hotelu. I v tuhle chvíli možná zjišťovala Ricardův rozvrh nebo žádala o pomoc nějakého hotelového zřízence.

U Inez člověk nikdy nevěděl.

„Než ho o to požádáš, kup mu další rundu,“ zamumlal Leo koutkem úst španělsky.

Šlehl jsem po něm očima. Odkud se dozvěděl, že jsem se téhle řeči naučil? Když jsem byl v armádě, znal jsem pár frází, ovšem rozhodně jsem se španělsky nedorozuměl jako teď. Zdálo se, že nejsem jediný, kdo toho druhého nespouští ze zřetele.

Leo se napil a pokrčil rameny, načež trhl bradou směrem k armádnímu kaplanovi. Stál mi u lokte a s blaženým úsměvem si prohlížel výjev v honosném baru. Byl jsem tu už nesčetněkrát, často kvůli práci pro Ricarda. Slavným výčepem prošlo mnoho lidí, kterým záleželo na dobré zábavě a na ničem jiném.

Henry se naklonil dopředu a poručil pro nás tři pivo u barmana, ten rázně přikývl a zároveň si vyslechl objednávky půl tuctu dalších lidí. Obdivoval jsem, že zvládá tolik úkonů najednou. Kaplan se na mě podíval a uculil se. Měl jsem pocit, že nemá moc přátel a touží po společnosti.

Připravil jsem se na morouse, kterého neužije na srandu, ale on se ukázal jako chlapík veselý a upovídaný – na Brita nezvykle –, který byl zpitý téměř pod obraz. Usmíval se od ucha k uchu a působil dojmem příliš důvěřivého muže. Barman k nám přistrčil tři sklenice naplněné po okraj a já zaváhal.

Už jsem vypil dvě.

„Je nutná ta zbraň?“ zajíkl se kaplan. „Tady nám žádné nebezpečí nehrozí.“

„Bez ní se nikam nehnu,“ vysvětlil jsem.

Leo se sklonil, až se téměř nosem dotkl pistole v pouzdru na mém boku. „Pořád máš jeho revolver? Po tom všem?“

„Čí?“ zeptal se Henry a se zájmem si ho prohlédl.

„Generála Gordona,“ odvětil můj přítel tlumeně a zdvihl sklenici, aby si připil na jeho počest.

„Toho generála Gordona?“ vyhrkl Henry ohromeným šepotem. „To je jeho pistole?“

Napjatě jsem přikývl a natáhl se po sklenici. Bez dalšího přemýšlení jsem si pořádně přihnul.

„Ale jak jsi k ní přišel?“ prskl kaplan. „Slyšel jsem, že mu usekli hlavu…“

„Objednáme si další rundu?“ přerušil ho Leo.

„Vždyť nám právě jednu natočili,“ namítl Henry.

„Mám tušení, že budeme potřebovat další,“ pokračoval Leo a loupl po mně očima. Samozřejmě znal celou historii mého neslavného působení ve vojsku. Vyhodili mě, aniž bych měl čas ostatním říct, co jsem měl na srdci, nebo se rozloučit. Nijak zvlášť mi na tom nezáleželo, jen občas mi bylo líto, že jsem se tak vypařil z Leova života.

Ale i tak jsem měl pocit, že mě chápal, přestože se nikdy nemohl veřejně postavit na mou stranu. Teď už na tom nezáleželo, protože tu byl se mnou.

„Do dna, jak se tak říká,“ zvolal Henry mezi dvěma škytnutími.

Zvedli jsme skleničky. Když už se něco dělá, má se to dělat pořádně.

Jak se tak říká.

Kolik bylo sakra hodin? Leova tvář se mi rozmazávala před očima a zpěv sílil. Bože, přímo mi rval uši. Aspoň jsem u baru vybojoval další centimetry. Vítězství.

„Nechtěl ses Henryho na něco zeptat?“ zařval mi Leo do ucha.

„Ježíši,“ zakřenil jsem se.

Můj přítel se zasmál, tvář měl rudou a zpocenou.

Henry odešel na opačný konec pultu a teď přicházel s dalšími sklenicemi. Neustále se vracel s pivem, které mu už nejspíš kolovalo žilami místo krve.

„Potřebuji se oženit!“ křikl jsem.

„Cože?“ opáčil Henry.

„POTŘEBUJI SE OŽENIT!“ hulákal jsem na něj. „ODDÁTE NÁS?“

Zamrkal, a když mi pokládal ruku na rameno, vyšplíchl trochu piva. „Ovšemže! Bytostně nesnáším pohřby.“

„Měli bychom si připít whisky,“ podotkl Leo, suše se přitom uchechtl a opravil se: „Další whisky.“

Mlhu, která mi zastírala mysl, projasnila úleva. Měl jsem vojenského kněze.

A budu mít Inez.

Díky bohu.

Pozvedl jsem sklenku a otevřel náruč zapomnění.

Když jsme se vypotáceli z baru, v hale bylo ticho. Leo ušel pár metrů a už se musel opřít o jeden z obřích žulových pilířů. Končetiny jsem měl uvolněné, ovšem v hlavě se mi rozprostíral tíživý opar, který dusil každou myšlenku hned v zárodku.

„Říkal, že to udělá?“ zeptal jsem se a pokusil se vybavit si přesná kaplanova slova. Henry odešel už před hodinou. Možná i víc. Přestal jsem sledovat dřevěné hodiny ve výčepu.

Leo přikývl a pak se zakřenil. „Copak si nepamatuješ, jak jsi hulákal, že se budeš ženit?“

„Cože? Ne.“ To by byla neskonalá hloupost. Nikdo nesměl znát naše plány, jinak by se mohly donést Ricardovi.

„Uvnitř ti skoro všichni blahopřáli,“ podotkl Leo. Přestože jsem stál několik kroků od něj, cítil jsem z jeho dechu tvrdý alkohol.

Hala se roztočila a neklid v mém nitru zesílil. Polkl jsem kyselou pachuť, která se mi usadila na jazyku. Mlčky jsme sledovali, jak z baru vychází celá skupina zákazníků. Někteří šli rovně, jiní se klátili a pár jich museli přátelé nést. Byl jsem hrdý na to, že mi nedělá potíže zůstat vzpřímený.

„Otoč se zády,“ vyhrkl náhle Leo a upřel oči na dav lidí, kteří se loudali nějaké tři metry od nás.

Instinktivně jsem se schoval za sloup, pak mi ovšem zvědavost nedala a já vyhlédl na skupinu.

„Nech toho,“ sykl Leo.

Bylo však pozdě. Už jsem spatřil svého bývalého kapitána. Podle toho, jak se na mého přítele mračil, bylo očividné, že nás dva viděl popíjet – a nejspíš s námi zahlédl i svého kaplana.

Leo ostře hvízdl a já slyšel, jak se k němu přišouralo několik lidí, kteří se smáli a halekali. Obešel jsem sloup a s údivem zjistil, že se kolem mého přítele shlukla celá skupinka vojáků. Několik z nich mi koupilo rundu whisky. Leo zjevně doufal, že je využije jako štít před kapitánovým zvídavým pohledem. Bohužel marně.

Kapitán už si to rázoval ke mně. Většina vojáků se postavila do pozoru, ale někteří se rozprchli k východu. Na kapitánově zdobené uniformě se vyjímaly řady stužek a mosazných odznaků, lesknoucích se ve světle svíček. Měřil si mě světlýma očima, rty sevřené nesouhlasem. Pohlédl na mé zaprášené boty, pomačkanou košili a mé příliš dlouhé vlasy a zavětřil alkohol v mém dechu.

„Whitforde,“ řekl. „Slyšel jsem, že ses zastavil v klubu.“

Nejlepší bylo držet jazyk za zuby.

„Prý pořád pracuješ pro Ricarda,“ pokračoval. „Ví, že si hodláš vzít jeho neteř?“

Zbledl jsem.

„Přesně, jak jsem si myslel,“ usmál se ledově. „Vůbec ses nezměnil, Whitforde.“ Zavrtěl hlavou a v jeho přísných rysech se mihlo opovržení. „Tvůj otec si zasloužil něco lepšího.“ Obrátil se k Leovi, který se nepřestával držet sloupu, aby nespadl. „Uvidíme se ráno.“

Odešel, hlavu vztyčenou, záda jako pravítko.

V uších mi hučelo. „Odkud se dozvěděl, že si beru Ricardovu neteř?“

Leo se rozřehtal. „Vykládal jsi to v baru, osle.“

Krucinál. Teď už nebylo jiné cesty. S Inez jsme se museli vzít mnohem dřív. Tento muž, který mě onehdy nahlásil vojenskému soudci, by mi klidně zničil život.

Teprve když jsem se rozloučil s Leem, vycítil jsem, že mě někdo pozoruje z vrcholu schodiště. Zaklonil jsem hlavu, ústa jsem měl vyprahlá a zrak rozmazaný. Na prvním schodu jsem klopýtl a taktak jsem se udržel na nohou. Ta postava mi byla povědomá.

Chvíli trvalo, než její tvar nabyl ostré obrysy. Byla to mladá žena, ale z její tváře se dalo jen stěží něco vyčíst. Snad se v ní zračila nevěřícnost a hrůza. Prudce se otočila, rázným krokem zamířila pryč a během chůze si kolem štíhlého pasu pevně uvazovala pásek županu. Tmavé kadeře jí poskakovaly kolem ramen. Teprve tehdy jsem ji poznal.

DRUHÁ KAPITOLA

Pohled na opilého Whita mě bodl do srdce. Rázovala jsem po hotelovém pokoji, máchala rukama a přemýšlela nad tím, co jsem viděla a co to znamenalo. Šla jsem se poohlédnout po dalších východech, abych se nemusela plížit hlavním vchodem, a uviděla ho stát v davu vojáků. To jsem opravdu nečekala, vzhledem k tomu, jaký měl na vojsko názor. Nemluvě o tom, co jsem si o něm myslela já. On tam však stál, usmíval se, trochu se potácel a očividně se dobře bavil. Potom promluvil s vysoce postaveným důstojníkem v uniformě s odznaky a mně se žaludek obrátil naruby.

Nešlo mi to do hlavy.

Vždyť přece nechtěl mít s armádou nic společného. Nebo alespoň mě v tom utvrzoval. Nechtěl si připomínat, co se stalo – a právě proto mi bylo záhadou, proč s nimi vůbec hovořil. A proč by se nějaký britský voják, natož kapitán, bavil s někým, koho vyhodili bez poct?

Potřebovala jsem čerstvý vzduch, a tak jsem nechala balkonové dveře otevřené. Luna ukazovala svůj bledý obličej a noc byla tichá a klidná. Měla bych si lehnout, ale srdce mi příliš silně naráželo do žeber. Bývaly doby, kdy jsem Whitfordu Hayesovi nemohla věřit, kdy jsem si o něm myslela to nejhorší. Jenomže pak mi odhalil svou skrytou tvář a já musela přiznat, že jsem se v něm od začátku mýlila.

Když jsem byla s ním, cítila jsem se bezpečně.

Jenže jakmile jsem viděla, jak se dnes večer opil a veselil s vojáky, zahryzl se mi do srdce červ strachu.

Co jestli jsem měla celou dobu pravdu?

„Probuď se, Inez.“

Zavrtěla jsem se, zvedla hlavu a zamrkala do polštáře. Zdálo se mi, že vedle postele stojí Whit. Přetočila jsem se na bok a zamžourala přes těžkou síť moskytiéry. Opravdu to byl on.

„Vida, kdo se teď chová nevhodně,“ utrousila jsem, když jsem konečně zvládla promluvit.

Za jiných okolností bych si vysloužila pobavený úšklebek nebo alespoň pousmání. Whit, kterého jsem stále viděla rozmazaně, však zůstal tichý a nehybný.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

„Málo,“ ozval se jeho strohý hlas. „Vylezeš ven?“

„Mám tušení, že se mi nebude líbit, co chceš říct.“

„To asi nebude.“

Povzdechla jsem si a žaludek se mi zauzloval. Whit odhrnul stranou moskytiéru, já mu tiše poděkovala a vymotala se z peřiny. Rozpačitě jsem si upravila volnou, dlouhou noční košili, celá nervózní a stydlivá. On měl na sobě stejné oblečení jako předešlý večer. Byl cítit whisky, hřebíčkem a zemitým kouřem. Přemýšlela jsem, jestli si vůbec šel lehnout, anebo zůstal vzhůru se svými kumpány.

„Viděla jsem tě v hale.“

Ve tváři mu zaškubal sval. „Já vím.“

„Co to bylo za muže?“

Whit pokrčil rameny. „Nikdo důležitý.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a zamyslela se. Očividně to byli vojáci a on je znal. Měla jsem se spíš ptát, proč s nimi popíjel, když měl plné ruce práce s přípravami na naši svatbu. Prakticky jsem ho neviděla od chvíle, kdy mi přesně vysvětlil, co mám udělat. Jeho vlastní seznam úkolů byl tak rozsáhlý, až ve mně vzbudil domnění, že by se musel stát zázrak, aby se svatba uskutečnila v tak krátkém čase a bez strýcova vědomí.

„Spal jsi vůbec?“

Whit jen ledabyle mávl rukou. Došla jsem k němu a všimla si, že zatíná zuby a od duhovek se mu rozebíhá pavučinka červených žilek. Jeho obvykle hladce oholená tvář neviděla za posledních čtyřiadvacet hodin břitvu. Znovu se ve mně vzedmul neklid. Whit vypadal napjatě a nervózně.

Chtěl svatbu zrušit. V tu chvíli jsem o tom nepochybovala.

Udělal chybu, když mě požádal o ruku. Byl to jen chvilkový nápad, myšlenka, která měla zůstat nevyřčena. Hodlal mi říct, že souhlasí s mým strýcem a že bude nejlepší, když odejdu z Egypta, a mně pak nezbyde než si najít jiného ženicha. Lidé se brali z rozumu pořád, ne? Nějak to přece…

„Musíme se vzít už dnes.“

Zamrkala jsem. „¿Qué?“

Zkřížil ruce. „Musí to být dneska. Je spousta lidí, kteří by mohli svatbu přerušit nebo tvému strýci prozradit naše plány.“

Hlava se mi točila. „Vždyť…“

„Zajistil jsem svědka a kněze, který nás oddá. Teď jen musím sehnat povolení,“ pokračoval a vůbec si nevšímal, že se topím v hluboké vodě a horko těžko se snažím udržet na hladině. „Podařilo se ti najít cestu z hotelu?“

„Ano,“ přikývla jsem. „Ale nemám šaty. Vážně to musí být dnes?“

„Pokud seženu povolení, pak ano. Po západu slunce se sejdeme u Visutého kostela.“

Whit se otočil k odchodu. Sáhla jsem po něm, jenže on už přešel pokoj a byl u dveří.

„Jak ses dostal do mého pokoje?“ chtěla jsem vědět. „Klíč mám jenom já.“

„Štípl jsem dole náhradní,“ prohodil přes rameno. „Ochranka je tu mizerná.“

„White…“

„Musím jít,“ řekl spěšně a už byl pryč. Zmizel dřív, než jsem se zmohla na další slovo, než jsem se ho stačila zeptat, proč se chová tak divně, než jsem ho mohla požádat, aby se na mě podíval. Alespoň jednou.

Stála jsem tam bez hnutí, ohromená a vyděšená. Prakticky jsem cítila, jak se mi pod nohama houpe loď a proti mé vůli mě veze zpátky domů.

Na svatbu jsem si vzala černou, a kdybych se cítila sentimentálně, vzpomněla bych si na své první setkání s Whitem, kdy jsem měla na sobě tytéž šaty. Mě však spíš jako rubáš zahalovala syrová hrůza, která mi nedovolovala myslet na cokoli jiného než na Whitovo odměřené chování. Prsty jsem si pohrávala s jedinou ozdobou, kterou jsem si vzala na sebe, s matčiným pestrým, zmenšovacím šátkem. Přemýšlela jsem, že ho nechám na hotelu. Připomínal mi však pravý důvod, proč jsem se vdávala.

Aby matka nevyhrála.

Ze zamyšlení mě vytrhl pronikavý výkřik. Jakýsi kočí se jen o vlásek vyhnul toulavému psu, který radostně štěkal na hrstku dětí hrajících si před stánkem na trhu. Vzduch voněl kořením ze sudů: paprikou, kmínem a kurkumou. Hned vedle se nacházel obchod Harraz, kde prodávali bylinky a vůně a kde se mezi rozmanitou nabídkou procházelo mnoho Egypťanů i turistů. Všichni vycházeli ven navonění esenciálními oleji. Ráda bych si jich pár vyzkoušela, ovšem právě teď na to nebyl čas. Stála jsem na rohu ulice před kostelem, čekala na Whita a bavila se pozorováním střípků každodenního káhirského života. Nikdo ani pohledem nezavadil o osamocenou vdovu. V tomto převleku jsem proklouzla hlavním vchodem hotelu. To jsem ještě v srdci chovala jistotu, ovšem ta mě s každou uplynulou minutou opouštěla.

Whit měl zpoždění. Pořádné.

Slunce se sklonilo k západu, obloha ztmavla a městem se plížil chladný vzduch. Nocí zněla večerní modlitba. Obvykle mě uklidňovala, ale nyní mi sloužila jako připomínka toho, že muž, kterého si mám vzít, se ještě neobjevil.

Začínala jsem pochybovat, zda vůbec dorazí.

Možná se mu nepodařilo získat povolení, možná se strýc dozvěděl o našich plánech a právě teď se s Whitem hádá. Hlavou se mi honilo tisíce scénářů, všechny reálné. Ovšem jeden důvod mi ležel v žaludku jako nestravitelné sousto.

Whit byl jen dalším člověkem v mém životě, který mě klidně mohl opustit.

Přešlápla jsem z nohy na nohu a pokusila se nemyslet na nejhorší. Ta představa se mi však stále honila hlavou a já měla záda úplně zpocená. Whit si to možná rozmyslel. Poprvé v životě jsem si přála mít kapesní hodinky. Dám mu ještě pár minut, než se vrátím do hotelu. Začala jsem počítat vteřiny. Když jsem se dostala k pěti stům, konečně jsem si připustila pravdu.

Whit nepřijde.

Nohy mě samy od sebe začaly nést zpátky k hotelu. Co si teď počnu? Napadlo mě, že použiji matčin šátek a nechám se scvrknout do naprosté nicoty, jenže jeho magie na lidi nejspíš nezabírala. Právě jsem chtěla přejít ulici, když jsem zaslechla zvolání a s leknutím si uvědomila, že někdo křičí mé jméno.

„Oliverová!“

Na konci ulice se objevila dobře známá mužská postava s rukama hluboko v kapsách. Když se přiblížila, zalila mě úleva, hojivá jako balzám na bolavé ráně. Roztřeseně jsem vydechla. Whit vypadal klidnější a dýchal volněji. V srdci mi vyklíčila naděje, houževnatá jako plevel.

Zastavil se přede mnou.

„Ahoj,“ řekla jsem opatrně.

Whit se uculil a vytáhl list papíru. „Mám to.“

„Povolení?“ zeptala jsem se. „Někdo nám opravdu vydal povolení ke sňatku?“

Přikývl a přivinul mě do náruče. „Nevěřil jsem, že se nám to podaří, Inez.“ Jednou rukou mi přejel po bedrech. Hřejivý pocit mi projel až do prstů na nohou. Měkká plátěná košile se mi otřela o spánek a pod tváří jsem zaslechla tlukot jeho srdce.

„Proč se třeseš?“ pošeptal mi do vlasů.

„Bála jsem se, že nepřijdeš.“

Whit se odtáhl, aby mi mohl pohlédnout do tváře. „Jak tě to proboha napadlo?“

„Choval ses tak odtažitě,“ odpověděla jsem. „Neměla jsem pocit, že táhneme za jeden provaz. A když jsem tě včera viděla v hale, nechápala jsem, co to znamená.“

„Musel jsem požádat přítele o laskavost,“ řekl a ušklíbl se. „A asi jsem se nechal unést hraním role.“ Ukazováčkem mi zvedl bradu. „Svatbu s tebou bych si nerozmyslel, Inez.“

„Celé je to příšerný nápad,“ řekla jsem. „Viď?“

„Ano,“ odtušil tiše. „Je to ovšem ta nejlepší možnost, kterou máme, ne?“

Měl sice pravdu, ale nelíbilo se mi, že to znělo, jako by to byl jediný důvod. Pohlédla jsem na naše oděvy. Ani jeden z nás nebyl slavnostně oblečený. Neměla jsem na sobě nové šaty se stuhami a volánky ani šperky, abych se třpytila jako vzdálené souhvězdí. Látka mých šatů byla těžká a dusivá. Měla odrážet smutek. A část mého já skutečně truchlila. Vždycky jsem si myslela, že se má veselka odehraje za bílého dne a v kostele, který jsem znala jako své boty, a po obřadu bude následovat bohatá hostina. Že budu obklopená rodiči a širší rodinou, s mou oblíbenou sestřenicí Elvírou po boku.

Jenže má sestřenice byla mrtvá, otec stále nezvěstný a matka zlodějka.

Přistoupili jsme ke starobylému kostelu postavenému nad branou pevnosti Babylon z dob Římanů. Whit mě vedl, na sobě další pomačkanou tmavomodrou košili zastrčenou do khaki kalhot. Obuv si nevyměnil. Šněrovací boty mu sahaly až k lýtkům a byly zaprášené a prochozené. Jeho tvář stále nesla připomínky našeho věznění v hrobce. Na obličeji mu vykvetla modřina a podél čelisti se táhl nehluboký šrám. Oči měl podlité krví.

V životě už jsem provedla různé bezohledné činy, ale tajný sňatek je hravě strčil do kapsy. Snažila jsem se nemyslet na to, co by mi řekli tío Ricardo a tía Lorena, kdyby mě teď viděli. Přesto se mi hlavou rozezněly jejich hlasy a slova jako:

Bezohledná. Naivní. Zbrklá.

Alespoň jsem přebírala otěže nad svým životem. Činila jsem rozhodnutí, která mi umožňovala jít si vlastní cestou, i kdyby byla chybná. A pokud nesprávná opravdu byla, už si nějak poradím. Jako ostatně vždycky. Když už nic, věřila jsem si natolik, abych věděla, co přesně v životě chci.

A to bylo zůstat v Egyptě.

„Víš, proč se mu říká Visutý kostel?“ Whit mě vytrhl ze zamyšlení a ukázal skrz železnou bránu, která se nacházela pod špičatou střechou, na devětadvacet schodů vedoucích ke zdobeným dřevěným dveřím. „Hlavní loď kostela stojí nad průchodem čili nad prázdným prostorem.“

„Je nádherný,“ hlesla jsem a mou pozornost upoutaly dvě zvonice stojící po stranách vchodu zdobeného arabeskami. Vypadaly by krásně ověšené květinami a saténovými stuhami.

Whit vykročil vpřed a já ho následovala, srdce mi naráželo do žeber s každým krokem, který jsme udělali. Společně jsme vystoupali po schodech, na jejichž konci Whit otevřel těžké dveře. Když se ohlížel přes rameno, letmo se setkal s mým pohledem. V přítmí jsem jeho výraz nedokázala rozluštit. Obloha fialověla a rozkvétající nocí se nesla večerní modlitba.

„Jsi připravená?“ zeptal se tiše.

„Jsem připravená?“ opakovala jsem. „Ne. Nemůžu uvěřit, že do toho vážně jdeme. Před deseti minutami sis měl vzít jinou. Před pěti minutami jsem byla přesvědčená, že nepřijdeš. A teď si bereš mě. Jsme tady. Až projdeme těmi dveřmi, stane se tenhle bláhový nápad skutečností. Myšlenky mi najednou utíkají do všech stran. Máš to taky tak?“

Whit nechal dveře zase zavřít. Sklopil bradu a upřeně se zadíval na špičky bot. Když znovu zdvihl tvář, měl v ní naprosto neutrální výraz. Chvíli mě v šeru pozoroval, než očividně došel k rozhodnutí. „Nemusíme to dělat, Inez. Můžeme se vrátit do hotelu a předstírat…“

„Jenže co potom?“ téměř jsem vykřikla. „Tío Ricardo pořád ovládá můj majetek. Nemám nic, dokonce ani kde spát. Desátého ledna musím pokoj vyklidit. Dneska je mimochodem devátého, kdyby ti to uniklo.“

„Ty něco vymyslíš,“ usmál se Whit. Jenomže ten úsměv se tak docela nepromítl do jeho očí. „Jako vždycky.“

„Už mě nebaví plánovat šest tahů dopředu. Lhala jsem tetě, jen abych přijela do Egypta, tady jsem pak musela předstírat, že jsem vdova, dvakrát jsem utekla z hotelu a skrývala se na palubě Elephantine.“

„Já vím, Oliverová,“ řekl Whit laskavým hlasem s rukou stále položenou na klice.

„Nemám jinou možnost,“ pokračovala jsem. „A musím zůstat v Egyptě. Matka…“

Whit pustil kliku a přistoupil blíž. Položil mi ruce na ramena a shýbl se, aby měl oči ve stejné výši. Na rtech jsem ucítila jeho dech. „Drahoušku, já vím.“

To něžné oslovení působilo jako pohlazení a utišilo bolest, která mi pulzovala ve spáncích. Používal ho zřídka – jen když jsem byla k neutišení anebo mi hrozilo smrtelné nebezpečí. Jeho blízkost zasáhla všechny mé smysly. Tento muž se měl stát mým manželem – kdybych chtěla. Zdálo se to neuvěřitelné, nemožné. Krev se mi rozproudila. Chtěla jsem Whita, ale především jsem toužila vzít život do svých rukou. Říct Whitovi ano znamenalo, že můj strýc mi přestane diktovat, jak mají vypadat mé plány, má budoucnost. Znamenalo to, že můžu zůstat v Egyptě.

Už žádné plánování. Žádné osnování lstí. Vždyť takhle se chovala matka. A já odmítala být jako ona. Nechtěla jsem po ní zdědit chování, jímž ubližovala jiným. Vtom mi však došlo, že už jsem to udělala.

Veškeré mé pletichaření přivodilo Elvíře smrt.

Spoušť sice stiskl někdo jiný, ale to mě Elvíra sledovala.

Ze všeho nejvíc jsem si přála odčinit své jednání. Chtěla jsem matce zabránit v rozprodávání památek, které patřily Kleopatře. Chtěla jsem zjistit, co se stalo mému otci. Přímo jsem překypovala touhami, které jsem nesla na bedrech a které mě tlačily k zemi. Bála jsem se, že mě všechna dychtivost zarazí do země a pohřbí zaživa.

Pokud s tím něco neudělám.

„Mluv se mnou,“ špitl Whit. „Nač myslíš?“

Zavrtěla jsem hlavou a vrátila se do přítomnosti. K muži, který stál přede mnou. Někdy jsem v něm dokázala číst jako v otevřené knize, především když se naše srdce rozbušila ve stejném rytmu a když jsme na okamžik viděli svět stejně. Nicméně po většinu času jsem mu sotva rozuměla. Pořád mi bylo záhadou, proč si on chtěl vzít mě.

To něžné oslovení zůstávalo slovem. Nebyl to slib.

„Ty znáš mé důvody, proč si tě chci vzít,“ zašeptala jsem. „Jaké jsou tvoje?“

Ucouvl a přikývl, jako by tu otázku očekával. Jeho slova z předchozího dne mi nepřestávala znít v uších. Jejich vážnost, vyslovená jeho hlubokým barytonem, s jeho uhlazeným, aristokratickým přízvukem. Široká ramena měl napjatá a ruce se mu třásly. Byl nervózní, když je říkal.

Vezmi si mě.

To bylo ovšem tehdy. Když jsem teď stála před kostelem, nebyla jsem si jistá, jestli plně chápe trvalost svého rozhodnutí. Měli jsme být manželé nadosmrti – alespoň já si to tak přála. Bedlivě jsem ho pozorovala, jak strnule stojí a zvažuje odpověď.

Zarazil si ruce do kapes.

„Požádat tě o ruku byla moje volba a nikoho jiného,“ začal. „V naprostém chaosu mého života jsi to jediné, co dává smysl. Ptala ses mě, jaké mám důvody, a já je zatím všechny neznám, ale jednu důležitou věc vím bezpečně.“ Roztřeseně se nadechl, jeho oči neopouštěly můj obličej a v očích mu zářily nefalšované emoce, které mě srážely do kolen. „Chci tebe a žádnou jinou, Inez.“

Pootevřela jsem rty.

Whit ztišil hlas do chraplavého šepotu: „Prosím, učiň ze mě nejšťastnějšího muže na světě.“

A země se najednou roztočila na opačnou stranu, půda se mi zhoupla pod nohama a já málem ztratila rovnováhu. Whitford Hayes byl jako mnohostranný hranol a já myslela, že už jsem spatřila každou jeho stranu: nehorázného záletníka se zálibou ve stejně nehorázném pomrkávání, vojáka věrného svému generálovi, opilce s krhavýma očima a placatkou v kapse, dobrodruha, který uměl zacházet s dynamitem, milovníka Egypta a bratra, jenž zbožňoval svou jedinou sestru.

Nikdy jsem však neviděla jeho neskrývanou zranitelnost.

Tato jeho stránka mi vyrazila dech.

„Stačí ti to?“ vyzvídal.

„Ano,“ vydechla jsem.

Whit přikývl, vážný a odhodlaný. Na čele se mu perlil pot a mně došlo, že je pořád uzlíčkem nervů. Snad se kvůli mně snažil působit klidně, ale srdce mu tlouklo stejně splašeně jako mně.

Otevřel dveře a nabídl mi ruku. Neváhala jsem. Přijala jsem ji s lehkým úsměvem a pocitem, že se konečně můžu vzepřít strýci, matce, tetě a komukoli, kdo se mi postaví do cesty.

Ruku v ruce jsme překročili práh kostela.

TŘETÍ KAPITOLA

Kostel byl uvnitř ještě krásnější než zvenku. Hlavní lodi vévodil oltář a stěny za ním zdobily dřevěné vykládané desky ve tvaru lotosu. Tři uličky přetínaly dlouhé řady lavic a na východním konci se nacházely tři boční kaple schované za paravány zdobenými ebenem a slonovinou. Nohy mě samy od sebe nesly jejich směrem.

Whit mě vzal za loket a natočil k sobě.

„Zaujalo mě jejich zdobení,“ vysvětlila jsem. „Chci se jen podívat blíž na ten vzor. Možná si příště přinesu skicák…“

V očích mu zablesklo pobavení. „Zapomnělas, proč jsme tady?“

„To víš, že ne. Jsem jen zvědavá.“

„Inez.“

„White.“

„Musíme si pospíšit,“ namítl neklidně. „Než si někdo všimne, že jsme pryč. Protože se bereme tajně.“

Uculila jsem se a on mi úsměv opětoval. Připadalo mi, jako bychom byli zpátky na Fílé, zkoumali starověké reliéfy na stěnách, pili příšernou kávu a špinili si ruce.

„Kaplan už čeká,“ dodal Whit. „A kde je…? Aha.“ Hlasitě zaúpěl. „Skočím ho vzbudit.“

Rázoval pryč a já s údivem sledovala, jak se blíží k prázdné lavici. Kdepak, nebyla prázdná. Nad opěradlem vykukoval pár bot. Whit se předklonil a vykopl je kolenem.

„Leo,“ sykl. „Vstávej.“

„Leo.“ Whit tentokrát zvýšil hlas.

Leo téměř teatrálně zachrápal.

„Kdo je to vlastně?“

„Náš svědek.“

„Aha. Neměl by být během obřadu vzhůru?“

„Koho?“