Sarah Lark

HIMMELS STÜRMERINNEN
Wir greifen nach den Sternen

Copyright © 2024 by Bastei Lübbe AG, Schanzenstraße 6 – 20, 51063 Köln

Cover design © Radek Sturgolewski/Shutterstock; Ana Gram/Shutterstock;
grafxart/Shutterstock; Tanya Antusenok/Shutterstock; Lisavo/Shutterstock;
Triff/Shutterstock

Translation © 2026 Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-5837-8

Dětské sny

Skotsko, 1873–1880

Ailis

Thorgale House, kmenové sídlo klanu Hardových, léto 1873

Ailis poprvé spatřila hvězdy, když její chůva zapomněla hlídat čas. Larna, mladičká slečna k dětem, pracovala v sídle Thorgale House původně jako služka. Ailisina matka ji povýšila na chůvu, když dcera odrostla plenkám. Pečovatelka o kojence byla propuštěna, neboť další děti oproti očekávání do rodiny nepřicházely.

Pro Ailis tím skončil přísný denní pořádek sestávající z krmení, přebalování, vyjížďky do parku a krátkého setkání s rodiči. Teprve patnáctiletá Larna svou malou svěřenkyni zbožňovala a zacházela s ní jako se svou nejmilejší panenkou. Chovala ji v náručí, mazlila ji a hrála si s ní. Zpívala jí písničky, a když Ailis trochu povyrostla, vyprávěla jí pohádky. Opatrně jí rozčesávala měkkým kartáčem jemné hnědé kudrny, přirovnávala její hnědozelené oči ke kosím vejcím a smála se, jaký má Ailis sladký pršáček místo nosu.

Nyní bylo Larně sedmnáct a Ailis čtyři a jejich láskyplný vztah se nezměnil. Před několika měsíci ale vstoupil do Larnina života Aidan, mladý zahradník. Scházeli se v parku náležejícím k usedlosti, Aidan tam pro Ailis vyřezával dřevěné hračky a líbal se s Larnou.

I odpoledne toho slunečného letního dne trávili společně. Aidan osazoval záhony a Larna s Ailis mu při tom „pomáhaly“. Dívenka se oháněla malými hrabičkami a konvičkou a nakonec si všichni tři udělali pohodlí na trávníku. Larna vzala večeři pro Ailis s sebou ven, Ailis snědla kousek sendviče a záhy únavou na dece usnula.

Larna s Aidanem využili příležitosti, natáhli se na druhé dece – a zapomněli na čas.

Ailis se podivila, když otevřela oči a zjistila, že není ve svém pokoji, nýbrž pořád ještě v parku. Dříve blankytně modré nebe se zbarvilo dočervena a slunce se spěchalo schovat za kopec. Dívka je fascinovaně sledovala a zjistila, že s ubývajícím sluncem ubývá i denního světla. Modř nebe potemněla – a náhle se na obloze objevila zlatá světélka. Jednotlivě i ve skupinách osvětlovala nekonečný prostor klenoucí se nad zemí. Ailis ohromením skoro nedýchala. Ještě nikdy nebyla venku po setmění – poprvé v životě se jí naskytlo tak neuvěřitelné divadlo.

„Larno!“ zvolala celá rozrušená. Chůva spala vedle ní v Aidanově náruči. Pohnula se, když ji zaslechla, aby v následujícím okamžiku zděšeně vytřeštila oči.

„Aidane, Aidane, my jsme usnuli! Ailis měla být už dávno v posteli – a předtím jsem ji měla ukázat rodičům… vykoupanou a převlečenou… Musíme honem domů!“

Vyskočila, popadla zbytky pikniku a zvedla Ailis do náruče, ačkoli ta už samozřejmě mohla běžet sama.

„Nesmějí nás vidět spolu!“ volal za ní Aidan a zdálo se, že se nemůže rozhodnout, zda má utéct hned, nebo nejdřív pomoct Larně s věcmi do domu.

Ailis si rozruchu nevšímala. Světélka na obloze byla mnohem zajímavější než Larnin a Aidanův překotný úprk.

„Co to je?“ podivila se s hlavou zvrácenou k nebi.

Larna ve spěchu pohlédla vzhůru. „Hvězdy, miláčku. To jsou hvězdy…“

To byla poslední slova, která Ailis od své milované nanny slyšela. Už si přesně nevybavovala další průběh oné noci, pamatovala si jen, že s Aidanem a Larnou krátce nato vběhli do rukou sloužícím, kteří s lucernami prohledávali park.

Lady Alison reagovala jako obvykle hystericky. Když nenašla Larnu s Ailis doma, zorganizovala pátrací akci. Proti zdravé logice – kde by asi tak mohly být, když ne v parku nebo někde v usedlosti – zburcovala veškeré služebnictvo a sama s křikem a pláčem prohledávala dům. Když se Larna vynořila s Aidanem, dala si dvě a dvě dohromady. Zle se na chůvu obořila, načež Ailis se polekaně rozplakala. Vrazili ji do náruče jedné kuchtičce a poté ji lady Alison osobně uložila do postele. Vyděšená Ailis bez přestání vzlykala a volala svou nanny. Nakonec vyčerpáním usnula.

Larna a Aidan byli ještě té noci vykázáni z domu, bez vysvědčení a bez platu. Režim v dětském pokoji převzala nanny Petersonová, přísná a už nikterak mladá osoba, vždy v dokonale upravené uniformě a čerstvě naškrobeném čepečku. To se samozřejmě neslučovalo s rozpustilými hrami a pikniky v parku. Dívčin denní program byl opět přesně rozvržen a těžké sametové závěsy na oknech se zatahovaly dávno předtím, než se na nebi objevily první hvězdy. Ailis už si začínala myslet, že se jí o světélkách na obloze jenom zdálo. Pak ale přišla na to, že nanny Petersonová má tvrdý spánek. Neprobudilo ji, ani když Ailis vylezla z postele a proplížila se pod závěsy do arkýře. Vysoká okna odhalovala velkou část nebe a Ailis se nemohla do sytosti vynadívat na to zářivé divadlo hvězd. Neobjevovalo se ale každý den. Někdy bylo nebe jenom temné a někdy zase ozářené velkým nočním světlem, což musel být měsíc. Ten občas vystupoval v příbězích, které jí nanny Petersonová povinně předčítala půl hodiny každý den. Měl mít dokonce i obličej, který teď ale Ailis nerozpoznávala. Také nebyl vždycky kulatý, nýbrž půlkulatý nebo srpkovitý. Ailis by ráda věděla, proč tomu tak je. A kde se berou hvězdy… Byla skoro ráda, když ji nanny Petersonová jednoho dne přistihla v arkýři. Vyhubovala jí, ale Ailis měla alespoň možnost se jí vyptat.

„Měsíc se někdy schovává?“ vyzvídala, zatímco jí nanny Petersonová vlekla zpátky do postele.

„Ovšem,“ odpověděla chůva. „Nechce se dívat na zlobivé děti.“

Ailis se kousla do rtu. Raději zamlčela, že už mnohokrát viděla měsíc v jeho plné kráse.

„A hvězdy? Kde se berou hvězdy?“

Nanny ji přikryla peřinou. „Každá hvězda je duše jedné hodné malé holčičky, kterou si pánbůh povolal k sobě. Proto musí být děti poslušné, aby…“

„A to nejdřív musí umřít?“ Vyhlídka na to, že jednou bude moct přispět k osvětlení nebes, Ailis nijak nelákala.

„Spi už!“ vyhnula se nanny odpovědi. „Když pánbůh dá, nastane zítra pro každého z nás nový den.“

Ailis mlčela – cítila se trochu provinile, protože chůvě nevěřila. Vypozorovala totiž pravidelnost ve střídání dne a noci, putování hvězd a měsíce po obloze a východu a západu slunce. A docela určitě to nemělo nic společného s jejím vlastním chováním.

Ať se nanny Petersonová klidně pokládá za střed nebe a země. Ailis Hardová to dělat nebude.

Haily

Old Lane Manor, podzim 1873

„Haily chce miminko!“

Čtyřletá Haily Hardová už obvykle mluvila v celých větách, když si ale chtěla něco prosadit, upadala do batolecí řeči. Anna Coxwoldová, matka dotyčného kojence, která pracovala na Old Lane Manor v kuchyni, to pokládala za cílené jednání, jak na sebe upoutat pozornost okolí. Lady Mairead Hardová totiž nedokázala své dceři nic odříct.

Anna byla ale tentokrát pevně rozhodnutá učinit tomu přítrž. „Slečno Haily, můžete se na malou Emily podívat, můžete ji i pohladit, když budete chtít, ale přesto zůstane moje!“ vysvětlovala trpělivě roztomilé světlovlasé dívence. Haily začala okamžitě natahovat a chystala se propuknout v pláč. Anna dnes přinesla svou maličkou dcerku poprvé do panského domu. Jinak to nešlo, neměla starší děti ani příbuzné, kteří by malou pohlídali, zatímco bude pracovat. A do práce musela, lady Mairead se po ní už krátce po Emilyině narození ptala. Anna pekla výborné koláče a moučníky a Haily požadovala své sušenky.

V zásadě neexistoval důvod, proč by Emily nemohla přes den spát ve svém košíku v kuchyni, kde její matka pracovala. Atmosféra tu byla harmonická a ostatnímu personálu nevadilo, že miminko občas zapláče. Do panských pokojů jeho pláč tak jako tak nedolehne. V kuchyni se počítalo s tím, že se tu objeví malá Haily v doprovodu své nanny, aby se podívala kuchařkám pod pokličky. Dělala to často, a přitom pokaždé uloupila pár sušenek nebo bonbonů. Že bude chtít uloupit i Annino dítě, s tím nikdo nepočítal.

„Nechceš raději ochutnat tenhle muffin, Haily?“ pokusila se nanny Tamlinová odvést dívčinu pozornost. Omluvně se přitom na Annu podívala, ale rázné slovo si vůči své svěřence nedovolila. Lady Mairead od ní neočekávala, že bude její dceru vychovávat. Měla ji spíš bavit a plnit její přání.

„Haily chce miminko! Vzít k sobě! Do panenčí postýlky!“ Dívčina se sklonila nad košík a chystala se dítě vyndat.

„Může si ji pochovat?“ otázala se zaražená nanny. „Dám pozor, aby ji neupustila.“

„O to přece nejde, Tamlinová!“ zpražila ji Anna. „Samozřejmě že si ji může na chvilku pochovat, ale musí se naučit, že je to dítě, ne panenka. A že nemůže vždycky dostat všechno, co si zamane.“

Nanny byla pochopitelně stejného mínění, měla ovšem zájem na tom, aby si udržela své místo.

„Řeknu to mamince!“ Haily usoudila, že svým úskokem s batolecí řečí nic nezmůže, a změnila strategii. S nešťastnou chůvou v závěsu si to namířila do pokojů panstva.

Anna s ostatními kuchařkami za nimi jen kroutily hlavou.

„Uvidíme, jak to milostivá zařídí,“ poznamenala Laurie, jedna z kuchtiček, známá svou proříznutou pusou. „Že by tomu děcku už konečně jednou řekla ne?“

Anna si povzdechla. Měla nedobré tušení. Lady Mairead byla do své dcerky naprosto zblázněná. Před ní přivedla na svět tři chlapce, a tím více než dostatečně splnila svou povinnost vůči rodu Hardových. Na rozdíl od mnoha jiných skotských šlechtických rodů platila u Hardových dědická posloupnost v mužské linii. Neměl-li nositel titulu markýz z Thorgale syny, nastupovali po něm jeho bratři nebo bratranci, potažmo jejich mužští potomci. V současné době nesl titul náčelníka klanu Charles Hard na Thorgale House, ten měl ale zatím jen dceru – Ailis, která byla stejně stará jako její sestřenice Haily. Lady Alison měla s rozením dětí těžkosti a mohlo se docela dobře stát, že titul jednoho dne zdědí některý ze synů lady Mairead a sira Williama. I Williamův a Charlesův bratr Connor už měl syna – šestiletého George.

Lady Mairead si tedy mohla dovolit toužit po dcerce, a když se narodila Haily, rozmazlovala ji, jak se jen dalo. Sir William tomu nestál nijak v cestě, výchova dcery ho nezajímala.

Netrvalo dlouho a paní domu se osobně dostavila do kuchyně. Bez Haily a chůvy, očividně rozhodnutá řešit problém sama s Annou. Nejprve se sklonila nad malou Emily a vyjádřila nadšení z rozkošného miminka.

„Haily se do ní okamžitě zamilovala!“ přešla poté k tématu. „Nejraději by měla malou u sebe jako mladší sestru,“ usmála se.

Anna, která byla velmi mladá, ale přesto sebejistá, její úsměv neopětovala. „Možná spíš jako panenku,“ dodala tvrdě.

Lady Mairead se nervózně zasmála. „To je nesmysl, Anno. Dítě přece není hračka! Ale kdybyste souhlasila, aby Emily každý den strávila nějaký čas s Haily, bylo by to jistě hezké pro obě. Nanny Tamlinová by se o ni postarala a ulehčila vám tím práci…“

To by bylo bezpochyby v pořádku. Anna by se tak mohla nerušeně věnovat svým povinnostem.

„Ještě ji kojím,“ namítla, což lady vehnalo do tváře lehký ruměnec. V jejích kruzích se běžně najímala kojná.

„Můžete za Emily kdykoliv přijít,“ nabídla Anně.

Anna se tvářila skepticky. Šaty, které nosila v kuchyni, nebyly vhodné k tomu, aby se v nich ukazovala panstvu. Služky v domě nosily čisťounké uniformy. Anna ve své umaštěné zástěře by jistě vyhlížela nepatřičně.

„Nebo vám nanny přinese malou sem dolů,“ dodala lady, která zřejmě sledovala stejnou myšlenku.

„Musím si o tom promluvit s mužem,“ odpověděla Anna vyhýbavě.

Lady Mairead se rozzářila. „To udělejte! Chtěla jsem s ním mimochodem také mluvit. Místo prvního sluhy je jak známo prázdné a my uvažujeme, že je nebudeme anoncovat, nýbrž ho obsadíme některým z osvědčených zaměstnanců…“

„Chce si koupit naše dítě!“ rozčilovala se večer doma Anna. Společně s manželem obývali malý domek ve vsi náležející k Old Lane Manor. Jejich obydlí nebylo velké, ale Anna je útulně zařídila. V krbu hořel oheň a Emily klidně spala v košíku, který Anna sama upletla.

„Ale nepřeháněj!“ Ben Coxwold, sluha v domě Hardových, si pečlivě kartáčoval uniformu na příští den. „Byla by tam přece jen po tu dobu, co budeš v práci. Večer bys ji zase vzala zpátky domů.“

„Zatím,“ mínila Anna. „Ale co když ji bude chtít napořád? Nebo se tam Emily zalíbí víc než u nás a nebude se chtít vrátit?“

Ben mávl rukou. „Zatím se zdá, že je jí úplně jedno, kde je. Stejně celý den prospí a noci prořve. Nanny Tamlinová by se nám poděkovala a Miss Haily taky potřebuje spát.“

I Anna by uvítala víc spánku. Momentálně Emily udržovala rodiče půlku noci v bdělosti. Kdyby zakřičela občas i přes den, Miss Haily by o ni brzy ztratila zájem.

Ben ale sledoval jinou myšlenku. „Jestli budou Emily podporovat i později, co by na tom bylo špatného? Sama víš, jak bídná je výuka v naší vesnické škole. Farář děti sotva naučí číst a psát. Miss Haily dostane soukromou učitelku a se svou společnicí se bude ochotněji učit. Pro Emily je to šance, i když je mnohem mladší než Haily!“

„Šance? Že z ní lady vychová stejně rozmazleného fracka, jako je její dcera?“ Anna si zlostně rozpustila vlasy, které měla přes den upevněné pod čepcem. „Nakonec nad námi bude naše dcera ještě ohrnovat nos.“

Ben zavrtěl hlavou. „Postaráme se, aby se to nestalo.“

Příštího rána uložila Anna neochotně svou dceru do měkce vystlané postýlky, která do té doby hostila Hailyinu pannu v životní velikosti. Chtěla nechat nanny i několik plínek, Tamlinová ale ukázala na stoh měkoučkých plen s vyšitým erbem Hardových a Hailyiny šatičky, které byly stále uchovávány ve skříních.

„Miss Haily si bude chtít miminko pěkně obléknout,“ podotkla s nevinnou tváří.

Anna se odporoučela se skřípěním zubů.

Donella

Cliff Tower, jaro 1880

Donella byla na útěku. To byla vlastně skoro pořád. Když domácí učitel nedával pozor, bratr George jí vždycky něco provedl. „Zlobit holky“ byla jeho absolutně nejmilejší hra, po níž následovalo „zlobit služebnictvo“ a „trápit zvířata“. Kočky a psi z jejich usedlosti se mu klidili z cesty stejně jako jeho mladší sestra. Dnes bylo pro Donellu obzvlášť důležité, aby Georgeovi nepadla do rukou. Rodina se chystala na Thorgale House oslavit markýzovy narozeniny. Náčelník klanu rád slavil ve velkém, obklopen početnou honorací z celého vévodství – a Donella byla k této příležitosti patřičně slavnostně oblečená. Komorná její matky jí pomohla do bílých krajkových šatů ozdobených modrými stuhami. Hladké, světle rezavé vlasy měla Donna spletené do složitého účesu, kvůli němuž musela celou věčnost nehnutě sedět. Korunu účesu tvořil věneček z pestrobarevných květin. Jakmile to George zjistil, chystal se jí věnec strhnout. Bezpochyby by ho okamžitě rozebral a později tvrdil, že to udělala Donella sama. Rodiče mu skoro vždycky věřili – a to nejen proto, že jejich dcera měla skutečně sklony rozebírat a znovu skládat věci. Donelle bylo jedenáct a odmalička se živě zajímala o to, jak funguje kafemlýnek nebo hrací hodiny. Popravdě se jí ne vždy podařilo jednotlivé součástky správně umístit zpátky. Nikdy ale nic schválně nezničila, a pokud něco pokazila, okamžitě se přiznala. George byl naproti tomu záludný a vlastní chyby svaloval na druhé. Všichni v domě to věděli – jen rodiče to přehlíželi. Ostatně George byl „dědic“ – nejstarší chlapec následné generace. Pokud markýz z Thorgale nebude mít syna, zdědí po jeho smrti titul nejprve Connor, otec George a Donelly, a potom jeho syn. Ovšem markýz Charles se zatím těšil dobrému zdraví, a tak nebylo vyloučeno, že jeho manželství bude přece jen požehnáno mužským potomkem. Pravděpodobnost ale každým dalším rokem slábla a George nosil už teď nos patřičně nahoru.

Donella vyběhla po schodech do pokojů prarodičů. Cliff Tower, panské sídlo nad mořem, patřilo rodině její matky. Balincourtovi ale neměli mužského dědice, takže po jejich smrti přejde sídlo do majetku lady Winifred. Tak to bylo ve většině skotských šlechtických rodin. Hardovi tvořili výjimku – a protože Connoru Hardovi, Donellinu otci, nepříslušelo žádné dědictví, usadil se pár po svatbě rovnou v hrdém hradu na pobřeží. Místa v něm bylo dost. Cliff Tower představoval takzvanou obytnou věž – středověkou kombinaci obranné stavby a paláce. Z oken vrchních pater byl dechberoucí pohled na moře, okna byla ale poměrně malá. Byt prarodičů se všemi jeho arkýři a balkony byl noblesnější a světlejší než pokoje Hardových a Donella se tu ráda zdržovala. Věděla, že je tu vítaná. Vběhla nejprve do salonu, a když tam nikoho nenašla, pospíšila si rovnou do dědečkovy pracovny, odkud Frederick Balincourt stále ještě řídil osud větší části svých pozemků. Donella měla tuhle místnost ráda. Vonělo to tu dědečkovou fajfkou a starými knihami vázanými v kůži. Frederick Balincourt vlastnil obsáhlou knihovnu a neměl nic proti tomu, když mu vnučka v knihách trochu kramařila. Donella uměla v jedenácti velmi dobře číst – základní pojmy se naučila u Georgeova domácího učitele, ale protože si učitel stěžoval na neustálé rozmíšky mezi sourozenci, byla před rokem najata mademoiselle Durantová, která měla Donellu učit francouzštině, hře na klavír a kreslení. Donellu bavilo jen to poslední, bohužel na rozdíl od mademoiselle, která neměla na výtvarné umění vlohy a mohla své svěřenkyni zprostředkovat jen základy.

Donella očekávala, že dědečka zastihne za psacím stolem, Frederick ale stál u karetního stolku uprostřed místnosti a prohlížel si obsah krabice, která dorazila s poštou předchozího dne. Právě se chystal krabici znovu zavřít, když si všiml vnučky a otočil se k ní.

„Donno! Jak ti to dnes sluší!“ Použil krátký tvar jejího jména, kterému i ona dávala přednost. Frederick Balincourt byl vysoký, stále ještě štíhlý muž. Licousy v plochém obličeji připomínaly obrázek námořníka z Donelliných dětských knížek. Měl dobromyslné zelenohnědé oči a v jeho šedivých vlasech ještě tu a tam prosvítal hnědý pramen. Říkalo se, že Donella se mu podobá.

„Pojď se podívat, jaký mám dárek pro strýčka Charlese! Doufám, že se mu bude líbit. Ať má na pověšení do pánského pokoje jednou něco jiného než koně a krajinky.“

Nadzvedl víko krabice a Donella spatřila nádherně kolorovaný mědiryt. Jeho motiv pro ni byl ale záhadou. Na obrázku byla pestře pomalovaná koule, nahoře zašpičatělá, k níž bylo dole připevněno něco jako koš. Nejpodivnější ovšem bylo, že ta věc se vznášela ve vzduchu! Dole jako by byl rozdělaný oheň, každopádně z něho nahoru vystupoval kouř nebo pára.

„Co je to?“ vyhrkla Donna fascinovaně. „To vypadá, jako by to… lítalo!“

Dědeček se usmál. „To je montgolfiéra, první horkovzdušný balon na světě. Bratři Montgolfièrové ho poprvé vypustili roku 1783 v zahradě zámku Versailles. Do košíku posadili tři zvířata, aby zjistili, zda živé bytosti plavbu vzduchem přežijí.“

„A co?“ zajímala se Donella. „Zřítil se?“ Kdyby tomu tak nebylo, muselo by teď být nebe plné takových balonů. Ach, kdyby tak člověk dokázal lítat! Donella si okamžitě představila svůj vlastní malý balon, v němž by mohla uniknout neustálým bratrovým šikanám. Jen tak by se nad ním vznášela.

Dědeček zavrtěl hlavou. „Ó ne, naopak. Princip dokonce rozvinuli dál. Montgolfiéra létala nejprve na horký vzduch, později se balony plnily plynem. Každopádně dokázaly přepravit lidi v krátkém čase na míle daleko.“

Donella se na něj udiveně podívala. „A proč tedy jezdíme na Thorgale House pořád kočárem?“

Frederick Balincourt se zasmál. „Myslím, že ty věci se dají jen omezeně řídit. A je asi dost náročné je dostat do vzduchu.“

„Jak to vlastně, že letí?“ Donella se znovu se zájmem sklonila nad obrázek. „A jak vysoko se dostane? Nedá se něco udělat s tím řízením? Z čeho to vyrábějí? Z látky?“

Dědeček zvedl ruce. „To já nevím, Donno. Nejsem mechanik ani dobrodruh. Mně vždycky stačili naše koně, když jsem se někam potřeboval dostat. Ale jistě existují knížky o montgolfiérách. Porozhlédnu se, až budu příště v Edinburghu. Tu rytinu jsem koupil jen proto, že mi připadala originální. A teď ji musíme rychle zabalit. Babička se po mně bude shánět, je čas k odjezdu. A tebe už jistě taky hledají.“

Donella mu pomohla zabalit drahocenný dárek zpátky do hedvábného papíru. Pak sešla s prarodiči po širokých točitých schodech z dubového dřeva. Ve vjezdu už čekaly dva kočáry. Ke kmenovému sídlu Hardových jeli asi půldruhé hodiny. Během cesty se matka pokoušela zapříst hovor, Donella ale odpovídala jednoslabičně. V myšlenkách se viděla v gondole montgolfiéry. Jak rychlé a zábavné by to bylo cestování!

Emily

Thorgale House, o pár hodin později

Byl slunný jarní den a park na Thorgale House byl u příležitosti narozenin Charlese Harda slavnostně vyzdoben. Na stromech visely papírové lampiony ve všech možných barvách a Donella se divila, že neuletí. Nu, Ailis bude mít radost, že rodina zřejmě zamýšlí protáhnout oslavu až do nočních hodin. S trochou štěstí uvidí hvězdy – a tentokrát bude mít Donella pro svou sestřenici a kamarádku nové sdělení. Když je možné letět nad Francií, proč ne až k jejím milovaným hvězdám?

Ailis už je netrpělivě vyhlížela. Zatím dorazili Hardovi z Old Lane Manor, ale s Haily a jejím nenápadným stínem Emily si Ailis neměla mnoho co říct. Emily přitom nebyla vůbec hloupá. Když ji Haily pustila ke slovu, říkala celkem rozumné věci. To se ale stávalo zřídka. Většinu času mluvila Haily, stejně jako teď, kdy žvanila o svých nových šatech, novém poníkovi a o tom, že jí rodiče už dovolili brát taneční hodiny. O tom si mohly Ailis a Donna ve svých jedenácti letech nechat jenom zdát – pokud by k jejich snům patřilo, že se nechají zašněrovat do korzetů jako jejich matky a dovolí, aby je kluci jako George drželi kolem pasu. Jestli taky Emily o něčem sní, neměly sestřenice ponětí. Byla o čtyři roky mladší než ony, zdála se ale celkem bystrá. Měla úzkou tvář, sametově hnědé oči a tmavé vlasy spletené do tlustého copu, zatímco Haily spadaly dlouhé lokny volně po zádech jejích růžových krajkových šatů. Emily měla na sobě prosté bílé šaty, které byly Ailis povědomé z loňska. Viděla je na Haily, ale tehdy na nich bylo podstatně víc volánů a stuh. Přes šaty měla Emily bílou zástěrku. Byla pošitá krajkou a vypadala velmi hezky. Přesto Ailis okamžitě pochopila její smysl: v zástěře spočívá rozdíl mezi paní a služkou, ačkoli lady Mairead označovala Emily ráda za Hailyinu „společnici“. Ailis a Donella stále ještě přesně nevěděly, jaké postavení Emily v domě Hardových zaujímá. Haily ji komandovala jako svou podřízenou, zároveň se ale zdálo, že ji miluje jako mladší sestru. Donelle to připomínalo její vlastní vztah s Georgem, ale na rozdíl od ní Emily nemohla unikat Hailyiným drobným podlostem.

Ve vstupu do rozlehlého parku Thorgale House vítal Charles Hard přijíždějící hosty, jeho dcera Ailis s bratranci a sestřenicemi předváděli předepsané pukrle či úklonu. Malá Emily stála mezitím v pozadí a trpělivě čekala. I David, Hailyin bratr, poslušně pózoval, vskrytu duše se už ale nemohl dočkat příjezdu bratrance George, stejně starého, jako byl on sám. Oba starší synové Hardů na Old Lane Manor, Paul a Edward, byli v internátu, a tudíž pro dnešek omluveni.

„Už jsou tady!“ vykřikl David směrem k dívkám, když předjel kočár rodičů George a Donelly. Děti netrpělivě vyčkávaly, až se odbydou vítací formality a bratranec a sestřenice se budou smět konečně přidat k nim.

„Pojď, běžíme do parku!“ vyzval George okamžitě bratrance Davida. Netrvalo ani tři minuty a oba zmizeli mezi stromy.

Donella srdečně objala Ailis, s Haily se přivítala spíš zběžně. Jako vždy nevěděla, jak se má chovat k Emily.

„Napadlo mě, že si uděláme piknik v parku,“ navrhla Ailis. Měla jen matné vzpomínky na piknik s Larnou, svou první slečnou k dětem, ale už jen to slovo znělo lákavě. Hosté jejího otce se rozptýlili po zahradě, kde v rozličných pavilonech nabízelo služebnictvo nápoje a zákusky. Když se děti vzdálí, jistě je nebude nikdo postrádat.

„Máš piknikový koš? A deku, abychom na ni mohly všechno rozložit, jak to dělají dospělí?“ vyzvídala Haily, jediná, která disponovala znalostmi v tomto směru. Její matka se angažovala v dámských kroužcích a církevních spolcích a brávala svou okouzlující dcerku s sebou na jejich slavnosti. „A víno?“ Znělo to, jako by sestřenicím chtěla prozradit, že jí lady Mairead na těchto výletech nechává pít s dospělými. Ostatní dívky to nekomentovaly, věděly, že se Haily ráda vytahuje.

„Máme všechno, co potřebujeme,“ prohlásila Ailis. „Naše kuchařka nám připravila košík s jídlem a jistě na nic nezapomněla.“

Kuchařka musela mít dceru svých pánů opravdu ráda, když si při vší té práci s narozeninovou oslavou udělala čas na piknikový koš. Ailis u personálu tak trochu profitovala ještě z prvních let s Larnou, která ji brávala do kuchyně. Tenkrát se všechny tamní ženy do dívenky zamilovaly a později ji litovaly, když nad její výchovou převzala žezlo nanny Petersonová a Ailis už nic nesměla.

„Tvoje miss má volno?“ zajímala se Donella, když si v kuchyni vyzvedly košík plný jídla a pití. Ailis neměla francouzskou, nýbrž anglickou guvernantku, která ji vychovávala stejně přísně jako předtím nanny Petersonová. Na oslavě ale nebyla vidět.

„Celý týden!“ rozzářila se Ailis. „Úmrtí v rodině. Miss Tartonová musela do Liverpoolu. To… ehm… je mi přirozeně velice líto.“

Haily si teatrálně povzdechla. „Ty máš ale štěstí! Naše mademoiselle není nikdy nemocná, viď, Emily?“

Emily si protřela čelo. „Poslední měsíc jí dvakrát nebylo dobře. Docela jsme se nudily…“

Ailis s Donellou si vyměnily pohledy. Hailyinu vychovatelku už poznaly a s překvapením zjistily, že svou funkci chápe spíš v obveselování svých svěřenkyň než v jejich vzdělávání. Samozřejmě s nimi mluvila francouzsky, ale jinak se její výuka omezovala na jednoduché výchovné hry, hudbu a procházky. Jestliže teď Haily předstírala, že Ailis závidí nepřítomnost její miss, bylo to jen proto, aby se udělala zajímavou.

„Pojďte, půjdeme k rybníku!“ vyzvala Ailis ostatní. Donella jí pomohla nést košík a Emily vzala deky, na nichž si měly udělat pohodlí. Park kolem Thorgale House byl rozlehlý. Byl to typ krajinného parku, který začínal pěstěnými květinovými záhony a přecházel postupně v přírodní louky, kopce a háje i rybník s břehy porostlými rákosem.

„V rákosí hnízdí divoké husy,“ informovala Ailis, zatímco si dívky rozkládaly deky na blízké louce. „Možná nějaké uvidíme. Housata jsou strašně roztomilá, jak ťapají za velkou husou.“

„Nehnízdí tam nějací ptáci?“ napadlo George. S Davidem se dostali k rybníku z druhé strany, poté co už se pokusili přehradit potok, který ho napájel. Když si klestili cestu rákosím, aby se dostali k vodě, vylétlo několik opeřenců. „Hele, možná najdeme vajíčka!“

Na útesech u usedlosti Georgeových a Donelliných rodičů hnízdilo hodně ptactva a George už vlastnil velkou sbírku rozličně zbarvených vajec, která nakradl při často krkolomných lezeckých výpravách k jejich hnízdům. David mu je záviděl a navržená expedice mu nebyla proti mysli.

„Musíš se dívat tam, odkud ptáci vylétají,“ poučoval ho George. „Ale tam, kde startují, ne kam tě chtějí nalákat. To je jejich trik, rozumíš? Chtějí radši, aby je nepřítel pronásledoval, než aby jim sežral vajíčka.“

Kdyby dávaly dívky pozor, mohly vyplašené ptáky slyšet. Polekaní opeřenci dělali značný hluk, bili křídly a troubili na poplach. Ailis s ostatními byla ale příliš zaneprázdněná vykládáním piknikového nádobí a jeho aranžováním na dece. Donella vyndavala z košíku misky s kuřecími stehýnky a balíčky sendvičů. Haily odzátkovala láhev jablečné šťávy a naplnila vinné sklenky.

Donella mezitím vyprávěla o montgolfiéře a svém snu o létání. „Člověk by se všude dostal mnohem rychleji. A musí být krásné vidět svět z takové výšky. Kdybych jen věděla, jak to funguje s tím balonem…“

„Teplý vzduch si hledá cestu nahoru nebo ven,“ poznamenala k všeobecnému údivu Emily. „Máma nás vždycky napomíná, abychom zavírali okna a dveře, když se topí v kamnech. Jinak byt rychle vychladne.“

„Hm,“ uvažovala Donella. „To by vysvětlovalo, proč lampiony neuletí. Mají nahoře díru. Kdyby se ale obrátily dnem vzhůru a svíčka se dala pod ně…“ Podívala se na ostatní. „To musíme vyzkoušet!“

Zatímco Ailis poukazovala na to, že papírové lampiony takto rychle shoří, a Haily si vymýšlela, že by se mohli drezírovat ptáci jako koně, aby táhli vozy ve vzduchu, objevili chlapci hnízdo divokých hus. Ptačí rodiče pobíhali nervózně kolem a mávali divoce křídly, jeden z ptáků se chystal vážně zaútočit. David se polekal, ale George sáhl bez okolků po jednom ze čtyř vajec a mrštil jím po huse. Vejce se rozbilo o její křídlo a husa se hystericky rozkejhala. Na to sáhl do hnízda i David.

„Jedno už je prasklé!“ všiml si. Ve vajíčku se to hýbalo, house se chystalo na vylíhnutí.

„Sakra!“ zaklel George. „To už ho nemůžu vyfouknout do své sbírky.“ Zlostně mrštil po husách dalším vejcem. Vtom spatřil přes rákosí dívky, jak sedí v poklidu na břehu a pochutnávají si na sendvičích. Zachechtal se. „Podívej, naše dámy si dělají piknik. Nepřipravíme jim míchaná vejce?“ Sebral naprasklé vajíčko a Davidovi podal poslední. „Pojď, musíme k nim blíž!“

Hoši se co nejtišeji prodrali rákosím.

„Já tvou sestru a ty moji!“ naváděl George bratrance, když se dostali tak blízko, že slyšeli, jak se dívky chichotají. „Na ně!“ zavelel a vyskočil. „Jednou pošírovaná vejce!“ Zasáhl Haily do ramene. Dívky vyjekly leknutím a Haily se otřásla hnusem, když spatřila, jak jí z růžových šatů odkapává nejen bílek a žloutek, ale i mrtvé house.

„Teď ty!“ vykřikl George, ale Davida útok vylekal skoro stejně jako dívky. Váhavě vstal připravený hodit druhé vejce, když vtom ho zarazil Emilyin vyčítavý pohled.

„Master David!“

„Řeknu to mamince!“ ječela Haily. Na Davida, který byl jinak poslušný chlapec, to bylo příliš. Pustil vajíčko do trávy. Skořápka praskla, ale tráva ztlumila pád a vejce se neroztříštilo.

„O… omlouvám se…,“ vykoktal ze sebe a dal se na útěk. Georgeovi nezbylo nic jiného než ho následovat. Oba utíkali k domu, David v panice, George už s plánem na výmluvu. Když se teď způsobně připojí ke společnosti, nebude dívkám, až přijdou žalovat, nikdo věřit.

Ailis a Donella se mezitím postaraly o vzlykající Haily. Ailis odhodila mrtvé house a Donella se snažila očistit Haily aspoň trochu ubrouskem šaty.

Emily přistoupila k vajíčku, které upustil David, a zjistila, že pod prasklou skořápkou se něco hýbe. Opatrně kousek skořápky odlomila. Z otvoru vykoukl maličký zobáček… Emily nevěděla, jestli má zvířátku pomoct na svobodu, či ho nechat, aby se vyklubalo samo. Nakonec se posadila do trávy, uložila si vajíčko do zástěry a čekala, až se house pomalu prodere ven. Kulatá černá očka se dívala přímo na ni. Maličké stvoření bylo celé mokré a zdálo se vyčerpané. Mlelo křídly a nohama a nespouštělo přitom Emily z očí.

„Emily!“ Když na ni ostatní dívky zavolaly, drobeček už trochu oschl a vypadal skoro roztomile.

Sestřenice sbalily deky a měly se k odchodu. Chuť na piknik je dokonale přešla, Haily stále hystericky brečela. Ailis byla rozhodnutá to na kluky povědět. Ať si je George designovaným dědicem, je to rozmazlený rabiát. To, co si dnes dovolil, překračuje všechny meze. Ailisin otec byl vášnivý lovec a rád si zastřílel na divoké husy, než na podzim odtáhly. Zničit jejich snůšku se rovnalo lesnímu pychu.

„On si zase něco vymyslí,“ namítla Donella skepticky, když jí Ailis řekla o svém záměru. „George se vždycky ze všeho vyvlíkne. Kde je vlastně Emily?“

Ailis ji objevila na kraji rákosové houštiny.

„Podívejte, co tady mám,“ pochlubila se jim Emily se šťastným úsměvem.

Haily rázem přestala brečet a chtěla si na house hned sáhnout. Dívky si dřeply do trávy a pozorovaly husí mláďátko, jak se neohrabaně snaží pohnout vpřed. Jakmile se ho ale některá z nich pokusila zvednout, dralo se okamžitě zpátky k Emily na klín.

„Bude to moje děťátko!“ prohlásila Emily. „Nechám si ho.“

Haily pokrčila čelo. „Musíš se zeptat mámy, jestli si ho smíme nechat,“ poučila ji. „Může patřit nám oběma…“

„Je moje,“ trvala na svém Emily. „A zeptám se svojí vlastní mámy.“

Haily se ušklíbla. „Když budu chtít, tak ho dostanu! Tebe jsem taky dostala.“

Druhé dvě dívky zatajily dech. House se rozběhlo už jistěji a s pevným odhodláním zpátky k Emily. Emily ho pohladila a schovala do kapsy zástěry.

„Tehdy jsem ještě neuměla chodit,“ odpověděla. „Ale tohle malé bude umět lítat!“

Škola pro život

Thorgale House

St Leonards School v St Andrews

Boston, Massachusetts

1880–1886

kapitola 1

„My jsme přece byli tady!“ tvrdil George s hraným údivem, když dívky dorazily k domu a postaraly se o malý rozruch. Haily se v slzách vrhla matce na klín, zatímco Ailis vcelku věcně a pevným hlasem líčila, co se stalo u rybníka. Živé house, které Emily vyndala z kapsy jako důkaz, část přítomných dam rozněžnilo.

„Možná holky to vajíčko rozbily samy,“ hájil se George. „Nejspíš Donella, ta přece vždycky všechno rozebírá…“

„A potom otřela zbytky mrtvého housete a skořápky kamarádce do šatů?“ ozval se klidný, ale pevný ženský hlas.

„Třeba to zahodila, protože to byl hnus.“ George měl na všechno pohotově vysvětlení.

„Je to pravda, Donello?“ Lady Winifred se podívala dceři přísně do očí. Donella opětovala její pohled, zmatená a neschopná řeči. Ačkoli to předvídala, nemohla matčině reakci na Georgeovu sprostou lež uvěřit.

„Ne, není to pravda,“ ozvala se místo ní Ailis. „Bylo to tak, jak jsem řekla. Tak pověz taky něco, Haily!“

Haily jen krátce zvedla hlavu z matčina klína. Místo obhajoby se ale znovu rozeštkala. „Emily mně to house nechce dát.“

„No prosím! Zase už Haily zlobíte a vyčleňujete ze hry,“ pronesla lady Mairead teatrálně. „A ještě se snažíte přenést odpovědnost na chlapce. Ty bys, Davide, nikdy nic takového neudělal, viď že ne?“

David se tvářil provinile, neměl ale odvahu se přiznat. Ailis se rozhlížela po dalších svědcích, Donella ale s hlasitým vzlykem odběhla pryč. I Emily zmizela, snad aby nakonec nemusela vydat housátko Haily. Ailis si uvědomila, že bojuje na ztraceném postu.

„Trvám na svém vysvětlení,“ prohlásila přesto pevně. Nezdálo se ovšem, že by ji někdo poslouchal.

„Ještě si promluvíme!“ uzavřela celou věc lady Alison. Ailis si nebyla jistá, jestli jí matka věří nebo ne. Bylo ale jasné, že se dívek nezastane. Na to pro ni celá záležitost byla příliš nepodstatná. Pouze cizí dáma, která předtím zpovídala George, vrhla na Ailis téměř soucitný pohled.

Ailis si ji pokradmu prohlížela. Zdála se na první pohled přísná, ale sympatická. Tmavé vlasy měla pevně stažené do uzlu, noblesně bledé tváři dominovaly velké pozorné oči. Na sobě měla kostým šeříkové barvy a s ním ladící klobouček, oboje pečlivě vypracované, pro dnešní příležitost ale přece jen poněkud strohé. Ailis ji nikdy předtím neviděla, zdálo se však, že si má co říci s její matkou, protože obě teď seděly u jednoho z malých stolků rozestavěných na trávníku a lady Alison právě nalévala čaj.

Ailis si povzdechla, zvedla piknikový koš a vydala se na cestu do kuchyně, aby vrátila téměř nedotčené jídlo. Tam našla i Emily. Několik kuchtiček kolem ní uchváceně sledovalo, jak krmí lžičkou malé housátko. Kuchařka rozdrobila trochu chleba s mlékem a Emily se snažila nepatrné porce vsunout houseti do zobáčku. Zdálo se, že mu nezvyklá směs chutná. Ailis zvažovala, zda má Emily vytknout, že ji nepodpořila před dospělými, ale nakonec se rozhodla nechat ji na pokoji. Když neuvěřili jí, dceři náčelníka klanu, kdo by dopřál sluchu dítěti z personálu?

Vydala se tedy hledat Donellu. Našla ji v zahradě za keři, jak usedavě pláče.

„Říkala jsem ti to!“ štkala Donna, když k ní Ailis přidřepla a objala ji kolem ramen. „George se vždycky vymluví a rodiče mu věří. Jestli jednou zdědí titul, musíš se připravit na nejhorší. Dala bych krk na to, že tě odsud vyhodí.“

„Tak daleko ještě nejsme,“ mínila Ailis. „Máma tvrdí, že se mi určitě ještě narodí bratr. A nanny Petersonová chce, abych se za to každý den modlila. Já se ale divím, proč místo toho nedají osadit na střechy pár kol pro čápy. Ještě jsem u nás žádného neviděla. Říká se přece, že kluky nosí čápi.“

Donna potlačila smích. „Nevím, jestli to není jen hloupá povídačka.“

Donella byla ze všech tří sestřenic nejzvídavější. Ráda se zdržovala v maštali či na zahradě, už jen proto, aby se klidila z cesty Georgeovi. Kromě toho její dědeček choval vlčáky, a ti ji fascinovali. Měla sice jen vágní představu, jak se štěňata dostanou do feny nebo kuřata do vajíček, ale věděla s jistotou, že čápi za to nemohou.

„No to je jedno,“ mávla rukou Ailis. Měla už dávno vymyšleno něco, co kamarádku utěší. „Nezkusíme to s těmi lampiony? Třeba se nám povede, aby letěly.“

Donna okamžitě zapomněla na nezdárného bratra. „Potřebujeme svíčky! A montgolfiéra stála na takovém podstavci. Dole na něm viselo něco jako koš.“

Dívky se vydaly k vjezdu do usedlosti, sundaly ze stromu jeden z kulatých lampionů a vytratily se s ním do zahrady. Ve skrytu mezi keři Ailis opatrně vyndala z lampionu svíčku. Postavila ji na zem a Donna nad ní držela převrácený lampion.

„Ještě trochu níž!“ radila Ailis. „Myslím, že musíš cítit, jak je teplá.“

Několik minut lampion s napětím nahřívaly. Poté ho Donella pustila.

„Letí!“ Improvizovaný balon skutečně pár centimetrů vystoupal, nechal se chvíli unášet lehounkým větrem a záhy klesl k zemi.

„To bylo krátké,“ konstatovala zklamaně Ailis. „Ale princip fungoval!“

„Lampion asi rychle vychladl,“ uvažovala Donella. „Možná tam ta svíčka musí zůstat…“ Sklonila se k lampionu a nahmatala uvnitř držák na svíčku. Zručně ho odmontovala a použila provázek, kterým byl lampion uchycen ke stromu, aby přes otvor v lampionu vytvořila jakousi síťku. Do ní upevnila držák a zapálila svíčku, opatrně, aby od ní nechytl papír ani provázek.

Krátce nato dívky bez dechu sledovaly, jak lampion stoupá výš a výš k nebi. Vítr zesílil a hnal lampion směrem k slavnostní louce.

Donna byla u vytržení, Ailis už začala tušit pohromu.

„Měly jsme to celé vyzkoušet raději u rybníka,“ zamumlala.

Jediný Frederick Balincourt projevil „vynálezu“ své vnučky jisté uznání – poté, co byl uhašen slavnostní pavilon, na němž hořící lampion přistál. Lehká látka otevřeného stanu se okamžitě vzňala a během vteřiny vzplál celý altán. Naštěstí nikdo nepřišel k úrazu, dokonce i mísy se sendviči, které se nacházely uvnitř, zůstaly neporušené. Dva duchapřítomní sloužící strhli bleskurychle plachtu k zemi a plameny zadupali. Hosté se ovšem k smrti vyděsili, a jakmile byly objeveny původkyně neštěstí, snesl se na ně déšť výčitek. Donellino vysvětlení, že lampion měl fungovat jako montgolfiéra, nechtěli rodiče ani slyšet. Vykázali dceru spolu s Ailis k postrannímu stolku, kde měly pod dohledem dospělých strávit zbytek večera. O přiměřeném trestu bude ještě rozhodnuto. Dívky se provinile odebraly na přikázané místo a z nedostatku jiné zábavy naslouchaly hovoru hostů, pokud jej dokázaly sledovat.

Donellina matka ovšem dávala své rozrušení najevo tak nahlas, že obě delikventky rozuměly každému slovu.

„Ale co máme dělat?“ tázala se lady Winifred svých švagrových, aniž by od nich opravdu čekala odpověď. Dámy seděly u skleničky punče, po tom úleku se potřebovaly trochu posilnit. „Donella si nerozumí s bratrem, raději se potlouká po maštali, než by se zabývala ručními pracemi, a když čte, jsou to ty nejšílenější knihy o vynálezech a výpravách do podivných zemí. A ty ji v tom ještě podporuješ!“

Poslední věta patřila Fredericku Balincourtovi, který měl snahu Donellin pokus s letícím balonem vysvětlit. Pod tirádou své dcery ale raději stáhl hlavu a mlčel. Lady Winifred nebyla v takovém rozpoložení stejně ochotná naslouchat jeho argumentům.

Zato se teď do hovoru vmísila dáma, která předtím vyjádřila pochybnost o Georgeově verzi příběhu s husími vejci.

„Vážená lady Winifred, možná by stačilo jen usměrnit bystrého ducha vaší dcery do řádných kolejí…“

Ailis s Donellou nastražily uši. Cizí dáma se právě představila jako Louisa Innes Lumsdenová, rektorka dívčí školy v St Andrews.

„Škola svatého Leonarda poskytuje velmi kvalitní vzdělání. Zprostředkováváme dívkám podobnou učební látku jako známé chlapecké ústavy. To znamená, že je nepřipravujeme jen na úlohu paní domu, ale umožňujeme jim přístup k univerzitnímu vzdělání, pokud o ně projeví zájem.“

Hailyina matka si dámu s nedůvěrou přeměřila. „To jste něco jako tyhle sufražetky? Bojovnice, co berou dívkám jejich ženskost?“

Miss Lumsdenová se zasmála. „Nic mi není vzdálenější, mylady! Jenom si myslím, že bychom děvčatům neměli brát rozum – moudrost je, jak známo, ženského rodu. Pokud ženy vidí své naplnění ve vedení domácnosti, výchově dětí a starosti o manželovu spokojenost, není proti tomu co namítnout. Jen by o tom měly rozhodovat samy a mít možnost studovat, mají-li tak zřejmou žízeň po vědění jako vaše úžasná dcera a vaše neteř. V naší škole vyučujeme nejen klasické dívčí předměty, jako je francouzština, hudba a dějiny umění, ale také přírodní vědy a sport. Dívky u nás získávají mnohostranné vzdělání přizpůsobené jejich individuálním zájmům a schopnostem.“

„Uvažujeme s Charlesem, že bychom Ailis svěřili do péče školy Miss Lumsdenové,“ pronesla teď k všeobecnému překvapení lady Alison. „Měli jsme už tu čest na čaji u lady Bentworthové.“

Jak vyplynulo z dalšího hovoru, Miss Lumsdenová v současnosti pobývala se svou matkou nedaleko Thorgale House, u svého bratrance a jeho matky. Matka slečny Lumsdenové projevila přání navštívit svou sestru a dcera jí poskytla doprovod.

„Vrátila jsem se do Skotska hlavně proto, abych se starala o svou matku,“ vyprávěla rektorka. „Předtím jsem studovala v Bruselu a v Londýně a také jsem v Anglii vyučovala. A ano, byla jsem činná i v ženském hnutí – což ze mě ale nedělá hned militantní sufražetku.“ Usmála se především na lady Mairead. „Myslím, že zde všichni v zásadě sdílejí mé mínění, že žena zaostává za mužem možná fyzicky, rozhodně ale ne duševně. Ženy mohou tomuto světu nabídnout víc než obroubené kapesníky a recepty na pečení. Jen se podívejte na naši malou Donellu. Pokud ji nebudeme trestat za to, že se zabývá úvahami o světě a o Bohu, ale usměrníme její schopnosti do rozumných kolejí, nebude už pálit altány, avšak… kdoví, třeba jednou poletí k Měsíci.“

Všichni se zasmáli povedenému žertu a začali Miss Lumsdenovou pokládat za šarmantní dámu. Snad trochu excentrickou, jenže to se u ženy, která šla raději studovat, než aby se vdala, chápalo samo sebou.

„Ale nenasazujete tím děvčatům brouky do hlavy?“ otázala se lady Winifred. „Nevzbuzujete u nich… nepřiměřené ambice?“

Miss Lumsdenová pokrčila rameny. „Podívejte. Vaši dceru jsem nijak neovlivnila v tom – jak jste říkala – že se raději zdržuje v maštali, než aby se věnovala ručním pracím, a raději čte knihy o vynálezcích a dobrodruzích než o vílách a elfech. Něco takového přichází samo od sebe. A pokud snad těmi nepřiměřenými ambicemi myslíte to, že se dívky později nebudou chtít vdát, protože se naučily něco z fyziky a chemie – mohu vás ujistit, že převážná většina mých žaček přesto vstoupí do manželství. A často šťastnějšího a naplněnějšího než jejich méně vzdělané souputnice, protože si se svými manžely mohou vyměňovat názory na víc než na víly a elfy.“

Ženy se srdečně zasmály.

„Mě jste přesvědčila,“ prohlásila lady Alison. „Pokud bude manžel souhlasit a bude to i Ailisino přání, zapíšeme ji na St Leonards. Zejména když její situace tady… Nu, Ailis nezdědí titul a nechci malovat čerta na zeď, ale kdyby její otec zemřel dřív, než se ona vdá, její věno bude záviset na ochotě a vůli některého z mužských příbuzných…“

Její slova zanikla v pobouřeném nesouhlasu švagrových, matek dotyčných příbuzných. Obě ji ujišťovaly, že jejich synové by se k Ailis zachovali férově a velkoryse, lady Alison i Miss Lumsdenová ale nezávisle na sobě zavadily pohledem o George…

„Myslím, že pro každé děvče je dobré mít alternativu ke sňatku, pokud by k němu z jakýchkoliv příčin nemělo dojít,“ mínila slečna Lumsdenová. „Každopádně se těším na Ailis a stejně tak ráda přivítám i Donellu. Přemýšlejte o tom!“

První z dam, kdo se obrátil s další otázkou na Miss Lumsdenovou, byla lady Mairead. Nelíbilo se jí, že dosud byla řeč jen o Ailis a Donelle. Haily je snad vzduch?

„A co Haily?“ nadhodila poněkud dotčeně. „Nepodílela se na té lumpárně s lampionem, protože je dobře vychovaná. Což neznamená, že by byla méně pronikavého ducha!“

Miss Lumsdenová přikývla. „O tom nepochybuji. Naše škola se určitě hodí i pro vaši dceru… ta mladší je ostatně také velmi milá. Přijímáme dívky ale až od jedenácti let.“

Lady Mairead mávla rukou. „Emily není má dcera. Je to dítě naší kuchařky. Přijali jsme ji jako společnici pro Haily. Naše usedlost leží trochu stranou a jinak máme samé syny. Tak aby Haily nebylo smutno.“

„V tom případě by byl internát dobrou alternativou,“ mínila Miss Lumsdenová. „Ráda vám všem pošlu informace. A samozřejmě jste srdečně zvány na prohlídku školy. Pokud budete mít další dotazy – několik dní jsem ještě tady. Má matka si chce setkání se sestrou náležitě užít.“ S tím se rektorka odvrátila, neboť právě zvali k večeři a ona se musela porozhlédnout po svém sousedovi u stolu.

Donella a Ailis se na sebe podívaly.

„Spolu na internátu?“ zašeptala Donna rozrušeně. „To by bylo perfektní!“

Její dědeček na ni mrkl, když vstával od pánské společnosti. Zdálo se, že aspoň zčásti zaslechl rozhovor dam, nebo možná sir Charles také mluvil o svém záměru poslat Ailis na St Leonards.

„Taky že bude!“ přisvědčila Ailis rovněž šeptem. „Přimluvím se za tebe. Už jen proto, abychom ještě za sto let nejezdili kočárem místo létání!“

Kapitola 2

Byla to opět lady Mairead, kdo kontaktoval Miss Lumsdenovou, dokud ještě byla v kraji. Pozvala rektorku na Old Lane Manor a při čaji jí sdělila, co má na srdci.

„Navrhli jsme Haily, aby šla společně se svými sestřenicemi na St Leonards, ale ona se zpěčuje. Bez své společnice tam nechce. Trvá na tom, že vezme Emily s sebou.“

„To ji samozřejmě šlechtí. Je hezké, že chce poskytnout kamarádce vzdělání, které by si její rodiče zřejmě nemohli dovolit,“ mínila slečna Lumsdenová. „Emily se mi ale na naši školu zdá příliš mladá. Přijímáme dívky až od jedenácti let. Kolik je Emily?“

„V létě jí bude sedm,“ odpověděla lady Mairead, aby vzápětí nasadila žlučovitý výraz, když Miss Lumsdenová poznamenala, že ta malá působí na svůj věk celkem vyspěle.

„To je každopádně moc málo,“ konstatovala lektorka se zjevnou lítostí. „Jsem si ale jistá, že si Haily u nás najde jiné kamarádky.“

Lady Mairead si protřela čelo. „Vy mi nerozumíte… Haily bez Emily nepůjde. Trvá na tom, že si to děvče vezme s sebou.“

Miss Lumsdenová svraštila obočí. „Možná byste na ni měla být trochu přísnější. Jedenáctileté dítě nemůže samo rozhodovat, zda půjde do internátu nebo ne. A už vůbec by si nemělo klást podmínky. Co na to říká Emily? A její rodiče?“

Lady Mairead pokrčila rameny. Zjevně se jich ještě neptala. „Pro Emily by škola byla velkým privilegiem,“ mínila. „Pokud to ovšem nejde… Haily si ji vezme s sebou, ale nebudeme trvat na tom, aby byla přijata jako žákyně. Jak je to ve škole se služebnictvem, slečno Lumsdenová? Kupříkladu komorná by přece dívkám měla být povolena.“ Lady Mairead byla přesvědčená, že dosáhne svého. Nikdo nesmí Haily odpírat její přání. Jistě se najde nějaké řešení.

Rektorka byla ovšem jiného názoru. „Lady Hardová,“ prohlásila s důrazem. „Naše škola vychovává své svěřence k samostatnosti. Není v intencích naší filozofie plnit každé přání, které jim vidíme na očích. A už vůbec jim nedovolujeme rozhodovat o skoro stejně starých dětech jako… jako by to byli nevolníci. Formulovala jste přání vaší dcery vzít s sebou to děvče, jako by Emily byla nějaké domácí zvíře. To je vyloučeno! Pokud vůbec, pak může Emily doprovázet vaši dceru jako spolužačka – jako rovnoprávná kamarádka, nikoli jako společnice a rozhodně ne jako komorná!“

„Vy byste to tedy umožnila?“ ožila lady Mairead. „Navzdory jejímu věku?“

Miss Lumsdenová si povzdechla. Správně by měla se vší rozhodností odmítnout, ale ta malá ji zaujala už na oslavě narozenin na Thorgale House. Její starostlivost o malé housátko ji dojala a bylo jí líto, že ji v domě Hardových drží prakticky pod knutou jiného dítěte. Ráda by jí pomohla jít vlastní cestou.

„Jsem ochotná promluvit si s Emily a jejími rodiči,“ připustila. „Pokud se Emily bude chtít připojit k vaší dceři a její rodiče nebudou mít nic proti tomu, aby už tak mladá nastoupila do internátu, pak bych mohla – při dostatečné duševní zralosti – uvažovat o výjimce…“

Lady Mairead se spokojeně usmála. „Výborně! Dám Coxwoldovým okamžitě vědět. Budou mít určitě radost z volného odpoledne. Hodí se vám to zítra?“

Emilyiny rodiče přijali rektorku u čistě vydrhnutého stolu ve své chalupě. Domek měl původně jen jednu místnost, ale když se Emily narodil bratr a potom ještě sestřička, vznikla s povolením panstva přístavba, v níž spaly děti. Miss Lumsdenová s potěšením zaznamenala, že byt je útulně zařízený. Na postelích ležely barevné přehozy ušité jistě paní domu. Nádobí, které Anna prostřela na stůl, bylo z levné keramiky, ale neotlučené a pečlivě ošetřované. Anna měla na sobě modré šaty, zřejmě svůj nedělní oděv, Ben byl ve služební uniformě. Nabídli nezvykle vysoké návštěvě čaj a sušenky, jaké se podávaly i u lady Mairead. Miss Lumsdenová si vzpomněla, že Emilyina matka je u Hardových zaměstnaná jako cukrářka a dezertní kuchařka.

Děti Coxwoldových rektorku zdvořile pozdravily a poté byly matkou poslány ven.

„Jděte si hrát s Gooby!“ nařídila Anna všem třem. Miss Lumsdenová už house zaregistrovala, když jí Emily podávala ruku. Tísnilo se v kapse dívčiny zástěrky a zvědavě vykukovalo do světa. „Dávej na sourozence pozor, Emily!“ zavolala za ní ještě Anna. Bylo zřejmé, že dcera nemá být rozhovoru rodičů s rektorkou přítomná.

Anna a Ben počkali, až Miss Lumsdenová upije první doušek čaje, a až poté přešli k tématu školy.

„Ben a já nejsme úplně zajedno,“ přiznala Anna. „Ben si myslí…“

„Je to tak, že nám celá ta věc byla od začátku trochu proti srsti,“ vzal si slovo Ben. „Přičemž já jsem původně schvaloval, aby Emily trávila pár hodin denně s malou lady, zatímco Anna ji nerada dávala pryč…“

„Ben si myslel, že panská výchova by jí mohla později pomoct získat lepší službu, ale já jsem se obávala, že ji tam rozmazlí a nám odcizí,“ dodala Anna.

„A kdo měl pravdu?“ zeptala se Miss Lumsdenová pobaveně.

„Myslím, že můj muž. Emily je dobře vychované, hodné děvče. Často se divíme, jak pěkně čte a co všechno ví! A ani ji nerozmazlují… ona je spíš… nu, soužitím s malou slečnou se naučila být… přizpůsobivá.“

Miss Lumsdenová přikývla. Anna se vyjadřovala opatrně, potvrdila ale její domněnku. Emily není v žádném případě rovnoprávnou kamarádkou, nýbrž společnicí, kterou Haily může podle nálady hýčkat nebo tyranizovat.

„Co mluví proti tomu, aby studovala s Haily na naší škole?“ chtěla vědět a zopakovala Coxwoldovým to, co už vylíčila Hardovým a dalším rodičům. St Leonards podporuje žákyně v jejich zájmech a poskytuje jim obsáhlé vzdělání.

„No, především to, že Emily tam nechce,“ prozradil Ben. „Už dlouho máme dojem, že Emily se do panského domu příliš netěší. Bere to jako povinnost, ale obávám se, že s Haily není moc ráda.“

To slečnu Lumsdenovou nepřekvapilo. Přesto pokrčila rameny. „Jak už jsem řekla včera Hailyině matce, děti v tomto věku by neměly samy rozhodovat, zda chtějí nebo nechtějí do internátu. Mnohé se těžko loučí s domovem, ale výhody školního vzdělání to dalece vyvažují.“ Čekala námitku, že Emily je podstatně mladší než Haily, ale zdálo se, že Coxwoldovi o zralosti své dcery vůbec nepochybují. Miss Lumsdenová si uvědomila, že zde má co dělat s privilegovaným služebnictvem – jako kuchařka a první sluha vydělávají dost, aby nakrmili své děti. Mnozí jejich sousedé posílají dcery v Emilyině věku do služby.

„Ptáme se, jestli je vzdělání pro Emily vůbec výhodou,“ rozpovídal se Ben. „Podívejte, slečna Haily nebude potřebovat společnici na hraní celý život. Jednou Emily z Velkého domu vyhodí, a co jí pak pomůže, že bude umět francouzsky? Sama říkáte, že ve vaší škole nemá být brána jako přívěsek slečny Haily, ale má být vyučována jako jedno z těchhle bohatých dětí. Možná by ale bylo lepší, kdyby zůstala tady, u své rodiny, a vyučila se nějakému řemeslu… mohla by začít jako kuchtička a učit se u kuchařek… nebo jako služebná a povýšit pak na komornou nebo hospodyni…“

Miss Lumsdenová shledala tento argument jako celkem oprávněný. Anna s tím ale nesouhlasila.

„Emily je chytrá,“ nechala se slyšet. „Jsem si jistá, že by dokázala školu úspěšně dokončit a potom… se stát něčím víc. Třeba učitelkou nebo společnicí nějaké starší dámy… Každopádně něčím, kde by si nemusela špinit ruce a neustále někomu poklonkovat!“ Poslední slova pronesla s hořkostí v hlase.

Anna Coxwoldová se nikdy nepřenesla přes to, jak lady Mairead suverénně rozhodla o jejím dítěti – a velmi dobře chápala, že Emily má slečny Haily už po krk.

Miss Lumsdenová přikývla. „Myslím, že bych si měla s Emily promluvit. V tomto případě bude možná opravdu rozumné nechat ji spolurozhodovat. Zajímalo by mě, co si o tom myslí ona. Mohu se teď přidat k vašim dětem? Emily bude jistě otevřenější, než kdybychom ji zavolali sem a ptali se jí.“

Anna souhlasila a podala Miss Lumsdenové talíř sušenek pro děti. Malí sourozenci se jimi zabaví a rektorka si bude moct nerušeně s Emily popovídat.

Emily a její sourozenci si hráli před domem s housátkem a malým štěnětem. Zvířata se předháněla v rychlosti, když šlo o to utíkat za dětmi, přičemž house pochopitelně táhlo za kratší provaz. Jakmile hrozilo nebezpečí, že se mu Emily příliš vzdálí, stěžovalo si hlasitým kejháním.

„To ale vyrostlo!“ žasla Miss Lumsdenová. „Neuvěřitelné, za těch pár dní!“

„Krmím ho každých pár hodin,“ vysvětlila Emily. „Vždycky když začne křičet – a Haily mě nechá.“

„Haily rozhoduje o tom, co máš dělat?“ zeptala se Miss Lumsdenová s předstíraným údivem. „Myslela jsem, že si hrajete a učíte se spolu.“

Emily poslušně přikývla. „To ano. Jenom… ona Haily většinou něco navrhne a mademoiselle to s námi potom dělá. Nemůžu jen tak odejít.“

„Mademoiselle je vaše domácí učitelka?“ zajímala se Miss Lumsdenová. „Copak se s ní učíte?“

„Učí nás číst a psát. A počítat. Ale Haily to moc nebaví, tak spíš kreslíme nebo hrajeme na klavír. Jo a taky mluvíme francouzsky a společně zpíváme.“

Miss Lumsdenová se na chytré děvče povzbudivě usmála. „Nu a teď je před vámi rozhodnutí. O tom, zda máte jít na opravdovou školu, abyste se naučily ještě mnohem víc. Už víš, že vedu školu St Leonards v St Andrews. Měla bys chuť na ni s Haily jít? Učíš se ráda?“

Emily se kousla do rtu. Nevěděla, co odpovědět. Na jednu stranu velmi toužila po vzdělání. Na druhou se jí ale nechtělo trávit napříště celé dny a noci pod Hailyiným poručníkováním.

„Můj táta si myslí, že kromě čtení a psaní se člověk víc učit nepotřebuje,“ odpověděla vyhýbavě. „A číst a psát už umím docela dobře.“

„Ještě bych dodala počty,“ poznamenala Miss Lumsdenová vážně. „I ty by měl každý umět. Ale pokud jde o tebe… Neexistuje nic, co bys nadto chtěla vědět?“

Emily přemýšlela a automaticky přitom hladila své house. Štěně se přidalo k mladším sourozencům a nechalo se od nich krmit sušenkami. „Vlastně jo,“ promluvila po chvíli. „Ale to se ve škole stejně neučí. Teda u mademoiselle určitě ne. A ani u Davidova domácího učitele…“

Miss Lumsdenovou překvapilo, že to malé dítě odposlouchává dokonce i výuku Hailyina bratra.

„Možná to Davida tolik nezajímá,“ podotkla opatrně. Zdálo se, že i starší bratr si vybírá, jakým předmětům se chce učit. „Tak mi pověz, co tě zajímá.“

Emily pokrčila čelo. „Já… mám ráda zvířata. A chtěla bych vědět, proč lidi a zvířata… no… proč jsou takoví.“

„Jací?“ nechápala přesně rektorka. „Mluvíš o stavbě těla? To by se týkalo předmětu anatomie. Nebo myslíš jejich chování? To patří do biologie. Obojí se u nás vyučuje.“

Emily zavrtěla hlavou. „Ne. Je to něco víc… třeba psi jsou vždycky hodní…“ Právě k nim přiběhlo štěně, Emily schovala house do kapsy a začala se mazlit s černobílým chomáčem chlupů. „Ale lidi… ti jsou někdy hodní a někdy zlí.“

„To záleží na úhlu pohledu,“ namítla Miss Lumsdenová. „Kdyby ses zeptala třeba nějaké kočky…?“

Emily se zachichotala – což byl další důkaz jejího bystrého úsudku.

„No, žerty stranou,“ zvážněla rektorka. „To, co tu popisuješ, se týká jedné úplně mladé vědy. Nazývá se psychologie, je to nauka o duši. Do našich tříd ještě nepronikla, ale lze ji studovat na některé univerzitě. Až budeš starší, mohla by sis třeba přečíst něco od Charlese Darwina. To je slavný vědec, který zkoumal právě společné znaky a odlišnosti mezi lidmi a zvířaty. Na naší škole ti nejspíš nedáme odpovědi na všechny otázky, ale můžeme tě naučit, jak je hledat a nalézt. A to je vlastně ještě důležitější, nemyslíš?“

„Jenže já musím dělat to, co chce Haily,“ povzdechla si Emily. „Máma říká, že nemám být nevděčná…“

Miss Lumsdenová pokrčila rameny. „V tomto případě nebudeš muset. Jestli opravdu nechceš jít na St Leonards, řeknu prostě lady Mairead, že nejsi ještě dost velká a rozumná…“

Emily popuzeně vzhlédla. „Chcete říct, že jsem hloupější než Haily?“

Zkušená pedagožka se v duchu usmála. „Nu…“

„To není pravda!“ ohradila se Emily. „To radši půjdu taky na tu školu! Ale vezmu si s sebou Gooby…“

Kapitola 3

Škola svatého Leonarda se nacházela nedaleko obce St Andrews na jihu Skotska uprostřed zelených travnatých kopců. Internát disponoval rozlehlým parkem, koňskou stájí a kolnou pro školní povozy a kočáry. Štolba Harris, dobrosrdečný hromotluk, choval pro sebe vedle stáje trochu drůbeže a byl ochotný oddělit pletivem kousek výběhu pro Emilyinu mladou husu.

„Mám jenom strach, že ti brzy uletí,“ poznamenal, když pomáhal Emily umístit podlážku a vaničku s vodou, aby se Gooby mohla koupat. Jméno pro house vymyslela Ailis. Skládalo se z goose (husa) a baby. „Plot není moc vysoký.“

Emily zavrtěla hlavou a otevřela vrátka nového výběhu. „Neumí lítat,“ pronesla s náběhem lítosti. „Nevím, co je špatně, ale nelítá.“

Štolba pozoroval zvíře s pokrčeným čelem. „Nemůže to být tím, že je ještě mladá?“ Byl podzim a houseti bylo pět měsíců. Jeho praví rodiče se budou brzy chystat k tahu na jih a Gooby by je správně měla následovat. „Nemocná se mi nezdá,“ uvažoval Harris. „A plavat umí?“

Emily přikývla. Štolbu si okamžitě zamilovala, nepůsobil tak přísně jako Miss Lumsdenová nebo místní správkyně, která je při příjezdu krátce přivítala. Emily s husou poslala hned ke stájím. Zdálo se, že štolba se o Gooby opravdu zajímá. Konečně někdo, s kým Emily mohla sdílet svou starost o opeřence, který nechce létat.

„Plavat jsem ji naučila,“ vyprávěla. „V rybníku v parku Hardových. Brodila jsem se vodou a ona šla za mnou. Lady a moje máma pak hrozně nadávaly, protože jsem byla celá zmáčená.“

Štolba se zasmál. „Tak to ji budeš muset naučit i lítat. Vypadá to, že tě považuje za svou matku.“

Emily se spokojeně usmála. „Ano, všude běhá za mnou. Jenom za mnou, za nikým jiným! To dělala vždycky, od té doby, co se vyklubala z vajíčka.“ Horlivě svému novému parťákovi vyprávěla, jak ke Gooby přišla. V kontaktu s personálem nebyla Emily ani z poloviny tak zakřiknutá jako před panstvem, k němuž jistým způsobem patřila i Haily a její sestřenice. Štolba se zájmem naslouchal. Dívka s nezvyklým domácím mazlíčkem mu připadala dobrosrdečná a otevřená. Ostatní chovankyně internátu, s nimiž se dostal do styku – některé dívky si přivezly své poníky a jemu připadla povinnost se o jejich zvířata starat – se k personálu chovaly úsečně, pokud ne přímo arogantně.

„Takže se musím nějak naučit lítat,“ uvažovala Emily nahlas. „Zeptám se Donelly, ta mluví pořád o nějakých balonech. Třeba ji něco napadne. Ale teď už musím jít, Haily chtěla, abych jí vybalila.“

Harris zavrtěl hlavou. „Ale ty jsi tady přece jako žákyně, ne jako služka…“ Bylo by s podivem, kdyby sem to malé děvče bylo přijato jako služebná. Dívky v jejím věku sice běžně nastupovaly do služby, ale nenosily tak pěkné šaty jako tahle husí máma, a rektorka by se těžko osobně zasazovala o to, aby si s sebou směla přivézt svého mazlíčka.

„To jistě,“ přisvědčila Emily. „Ale Hailyini rodiče mi platí školné, tak se jim musím nějak odvděčit, jak říká moje máma.“

Krátce nato už štolba Harris věděl, že Emily od kojeneckého věku žila v domě Hardových jako Hailyina společnice. Jen noci směla trávit u svých rodičů.

Vzbudilo to v něm soucit. „Tvé rodině se teď asi po tobě stýská. Navíc se mi zdáš mladší než většina děvčat, která tady začínají… Na jedenáct let jsi dost malá.“

Emily se usmála. „Taky je mi teprve sedm,“ přiznala. „Ale jsem stejně chytrá jako ony!“

Nejvíc se po Emily stýskalo Gooby. Byla uvězněná ve svém výběhu a nemohla svou paní následovat jako dřív. Zoufale kejhala, vrhala se proti plotu a bila křídly, ale k Harrisově údivu se opravdu nepokusila překážku přeletět. Emily se s ní loučila rovněž těžce, ale nekompromisně. Získala si tím u štolby ještě víc respektu. Ne každé dítě by se dokázalo s takovou důsledností podřídit životní nutnosti.

Emily zamířila ke školní budově, mohutné kamenné stavbě sestávající z několika traktů s vysokými okny, věžemi, arkýři a lomenými oblouky. Byla mnohem větší než usedlost Hardových, dokonce i Thorgale House by se do ní vešel dvakrát. Emily si jen neurčitě pamatovala, ve kterém z vchodů zmizely Ailis, Donella a Haily poté, co ji správkyně poslala s Gooby pryč. Vešla dovnitř a okamžitě poznala plnější dámu v přísných tmavých šatech s bílou zástěrou. Pořád ještě stála ve vstupní hale a vítala příchozí žákyně. Dívky se loučily s rodiči a slzy tekly proudem. Emily bylo vhod, že propásla Hailyino loučení s matkou. Lady Mairead si nenechala vzít, aby svou dceru osobně nedoprovodila do internátu. Ailis a Donella se s rodiči rozloučily už doma.

Správkyně se obrátila k Emily a zeptala se jí na jméno. „Ach ano, Emily, máš společný pokoj s Hardovic děvčaty. Druhé patro, Koperníkův pokoj. Je třetí vlevo. Srdečně tě vítám. Doufám, že se ti u nás bude líbit.“

Haily se v internátu nelíbilo vůbec a svou nespokojenost dávala nepokrytě najevo. Při příchodu plakala a teď seděla na jedné ze spodních postelí – pokoj byl vybaven palandami – a lamentovala nad malinkými skříňkami, nemožnými lůžky a primitivní hygienou.

Ailis už toho měla dost a nebrala si servítky. „Sakra, Haily, co tady vyvádíš? Měla sis přivézt dvě školní uniformy, věci na tělocvik a pár zástěr – na to ti skříňka bohatě stačí. A slyšela jsi správkyni. Mají tu i velké moderní koupelny, ale ty jsou společné. Džbán a umyvadlo na pokoji slouží jen k rychlému opláchnutí. A teď se konečně rozhodni, jestli chceš spát nahoře, nebo dole!“

Ailis a Donella měly jasně spadeno na horní lůžka a poněkud stísněné ubytování braly jako zábavu. Vůbec byly obě v nejlepší náladě. Odmalička se kamarádily a teď byly nadšené, že spolu budou i bydlet. Už si také uložily do skříněk své věci, jen kufry Haily a Emily tu stály ještě nevybalené.

Zatímco se Emily nejprve chopila svého mnohem menšího kufru, zahrnuly ji Donella s Ailis otázkami na Gooby.

„Třeba bychom se na ni mohly ještě před večeří podívat,“ navrhla Donella, když viděla, jakou má Emily o husičku starost. „Určitě si rychleji zvykne, když zjistí, že se k ní budeš vracet.“

Haily si samozřejmě přivezla mnohem víc oblečení, než škola předepisovala, pročež jí musely ostatní uvolnit ve svých skříňkách místo, aby je měla kam dát. K radosti všech se ale lady Mairead postarala nejen o to, aby její dcera ve škole neumrzla, ale také o to, aby neumřela hlady. Emily vytáhla sušenky a čajové koláčky, které Donella okamžitě prohlásila za obecný majetek. Emily kousla do oplatky upečené její matkou a pocítila první nával stesku po domově.

Nakonec se všechny čtyři vydaly do jídelny, kde se žákyně školy shromáždily kolem dlouhých stolů. Každému předsedaly vždy dvě učitelky. Jídlu předcházela modlitba a v tento zahajovací večer také uvítací řeč Miss Lumsdenové.

„Filozofie naší školy zní: Žádná dívka se nemá naučit méně než její bratři!“ prohlásila odhodlaně. „A až se vaši bratři budou jednou chlubit, že studovali na Etonu, budete moct stejně hrdě prohlásit: Já jsem byla na St Leonards. A věřte mi: není nejmenší důvod, abyste později, pokud budete společně s nimi navštěvovat univerzitu, nedostávaly lepší známky. Očekávám to od vás – a já i vaše učitelky uděláme vše proto, aby se vám to podařilo.“

Donella horlivě přikyvovala, Haily se tvářila nezúčastněně. Emily by svému bratříčkovi přála úspěšnou kariéru, věděla ale, že nepůjde dál než do vesnické školy – a Ailis byla pořád ještě jedináček.

Navzdory Hailyiným slzám to byla právě Emily a její house, kdo v prvních týdnech na internátě trpěl odloučením nejvíc. Většina zdejších žaček viděla své rodiče i doma jen zřídka. Starali se o ně chůvy a domácí učitelé, a k těm posledním mělo jen málo dětí bližší vztah. Naproti tomu Emily se stýskalo po rodičích i sourozencích. Matka se s dětmi před spaním modlila a naslouchala jejich starostem – a když bylo nejhůř a děti se vzbudily ze zlého snu, mohly si vlézt k rodičům do postele. Kromě toho Gooby nocovala doma v košíku vedle Emily a ani jí, ani Emily se nelíbilo, že je teď vykázána do výběhu k ostatní drůbeži. Emily z toho měla špatné svědomí, ale většina učitelek jí nedovolila nosit Gooby do vyučování, a ani správkyně internátu nebyla nadšená z její přítomnosti, ačkoli Emily po Gooby vždycky pečlivě uklidila, pokud něco utrousila. V pokoji si Haily stěžovala na husí zápach, ale Donella jí rychle vysvětlila princip „ruka ruku myje“. Donna a Ailis budou mlčet o tom, že Emily za Haily vypracovává velkou část úkolů, a Haily za to neprozradí, že Gooby občas usne přitulená k Emily, a ta už je příliš unavená na to, aby ji odnesla zpět do výběhu.

Nejhůř ze všech si na denní pořádek v internátu zvykala Haily. Nesnášela ranní rozcvičky, ke kterým byly dívky vedeny, nechutnalo jí zdejší jídlo a vyučování pro ni bylo obtížné. Donella a Ailis měly rády výzvy a Emily nasávala učební látku jako houba. Haily naproti tomu ožila až v okamžiku, kdy jim byly nabídnuty umělecké předměty. Škola svatého Leonarda rozvíjela své žákyně především intelektuálně, nenechávala je ale ani kulturně živořit. Organizovala pro ně výlety na výstavy nebo koncerty, a kdo chtěl, mohl brát i hodiny hudby. Vrcholem oslav Vánoc a konce roku byla každým rokem zpěvohra, kterou žákyně od začátku do konce připravovaly samy – od textu až po kulisy, jež dívky vlastnoručně navrhovaly a vyráběly, přičemž řemeslně zručné žačky se mohly zapojit i s kladivem a hřebíky.

Haily si vyžádala hodiny klavíru a zpěvu a netrvala na tom, aby jim byla přítomná i Emily. Kromě toho se připojila k divadelní skupině a rozčílilo ji, že tu na ni očividně nečekali s rozdělením hlavních úloh. Už během prvního školního roku ale vyvinula strategii, jak se dostat do popředí, což učitelky na jednu stranu pobavilo, na druhou však podnítilo ke starostem.

„Haily Hardová se mi právě svěřila, že by chtěla k opeře,“ obrátila se Miss Lumsdenová ve druhém pololetí na učitelku hudby Miss Porterovou. Znělo to spíš jako konstatování, s podobným přáním se rektorka příliš často nesetkávala. Ráda ale vyhledávala rozhovory se žákyněmi, aby zjistila jejich zájmy a nadání.

Miss Porterová si povzdechla. „Vykládá to každému od chvíle, co v St Andrews hostoval operní soubor z Edinburghu. Což o to, hlas má pěkný, ale jestli její talent stačí na velkou scénu, nedokážu posoudit. Zato už teď ovládá všechny nešvary operní divy. Podbízí se, manipuluje, nemilosrdně vpadá druhým do zad, když něco chce.“ Učitelka hudby protáhla obličej. „Brala by i kariéru divadelní herečky, přičemž ji to zjevně táhne spíš k tingltanglu než k Shakespearovi. Myslí si o sobě, že je hezká a umí zpívat, a to by mělo stačit…“