Varování pro čtenáře

Kniha zmiňuje domácí násilí, sexuální napadení nezletilé osoby a zkušenosti z vojenské služby. Dále obsahuje vraždu a mučení, krvavé hrátky & hrátky s nožem (se souhlasem), konsensuální nesouhlas, užití drog a alkoholu, užití střelných zbraní a organizovaný zločin.

Přeložila Jana Milotová

WOLF.E

Copyright ©Paisley Hope, 2025

First published as Wolf.e in 2025 by Evermore, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Illustration by Loni/The Whiskey Ginger

Motorbike: Shutterstock

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-249-5935-1

Tuto knihu věnuji všem hodným holkám, které vědí, že zamilovat se do krále zločineckého motorkářského klubu neznamená, že je vaším životním posláním ho změnit.

Místo toho je třeba přijmout svoji vnitřní hříšnou stránku a stát se jeho drsnou královnou.

Slovníček klubové hantýrky

MK: Motorkářský klub

Klubové záležitosti: Nelegální, ale i legální činnosti, které jsou pro klub prospěšné

Motorkářská vesta: Kožená vesta nebo bunda s klubovým znakem

Přítulka: Dívka, která se pohybuje v okolí klubu, často nabízející sex nebo pomoc v naději, že se stane přítelkyní člena klubu

Stará: Manželka nebo vážná přítelkyně člena klubu

Přetáhnutí členů: Jeden motorkářský klub převezme jiný

Lolitka: Hodná holka, víla, princezna

Lama: Pozér, na kterého klub pohlíží s opovržením, někdo, komu chybí motorkářský rozum

Kodex: Pravidla, kterými se členové klubu řídí

Kaple: Místnost, ve které klub pořádá svoje denní/týdenní schůzky

Služba: Schůzka, na které se diskutuje o záležitostech klubu

Prezident: Nejvyšší úroveň moci: šéf, který řídí záležitosti klubu

VP: Viceprezident

Vymahač: Dohlíží na to, aby byla dodržována pravidla klubu, chrání bratry v sedle, brání reputaci klubu a pomáhá při řešení konfliktů

Seržant: Seržant, ochránce prezidenta, jeho pravá ruka

Zelenáč: Učeň klubu; obvykle nosí nášivku s nápisem „zelenáč“ po dobu jednoho roku, aby prokázal svoji loajalitu prostřednictvím služby, důvěry a řady opravdu mizerných úkolů, které nikdo jiný nechce dělat

Sraz: Setkání motorkářů, obvykle pro zábavu, ale obecně se zde také řeší záležitosti klubů

Playlist Wolfeho
a Brinley

1. „God’s Gonna Cut You Down“ od Johnnyho Cashe

2. „Hummingbird“ od Carly Pearceové

3. „Enter Sandman“ od Metallicy

4. „Hotel California“ od The Eagles

5. „Killing In The Name of“ od Rage Against The Machine

6. „Seven Nation Army“ od The White Stripes

7. „Sweet Child O’ Mine“ od Guns N’ Roses

8. „Hard Row“ od The Black Keys

9. „Are You Satisfied“ od Reignwolf

10. „Ghetto Cowboy“ od Yelawolfa

11. „Desperado“ od Upchurch

12. „Vincent Black Lightning 1952“ od Logana Halsteada

13. „Power Over Me“ (akustická verze) od Dermota Kennedyho

14. „Simple Man“ od Lynyrd Skynyrd

PROLOG

Gabriel

VÁLEČNÉ UMĚNÍ PREZIDENTA KLUBU

Za dvě generace na tebe úplně zapomenou.

Iluze, že tomu tak nebude, tě drží při životě.

Iluze, že jsi nějakým způsobem jiný.

Iluze nikomu neprospívají.

Iluze, které o sobě chováme, nám pomáhají smířit se s tím, co každý den děláme.

Máme dospět, oženit se, pracovat, mít děti, vychovat je, umřít.

Ale proč? Pro většinu lidí to znamená obrátit se v prach a být zapomenuti.

A proto nic z toho nemá význam.

Zatímco stojím nad zbitým tělem chlápka středního věku, který znásilnil mladší sestru jednoho z mých mužů, necítím smutek nad jeho blížící se smrtí. Necítím žádné výčitky.

Místo toho cítím všechno to, co by člověk, když někomu vezme život, cítit neměl.

Radost.

Uspokojení.

Pýchu.

Jeho zkrvavené, zlomené tělo mi dodává pocit klidu.

Iluze, že by mě jeho zabití mělo trápit, není skutečná.

Viděl jsem dost na to, abych věděl, že existuje jen tady a teď, žádné potom. A to, jestli jsem dobrý člověk, nebo ne, nemá vůbec žádný vliv na můj osud.

„Nechci umřít… prosím, nevěděl jsem, že jí je šestnáct,“ kňourá. Sliny a krev, které mu kapou z úst, dopadají do louže před ním – tam, kde nyní na plachtě leží většina jeho zubů.

„Mrzí mě to, nebylo to moje rozhodnutí… neměl jsem na výběr.“

„Ne… nevymlouvej se. Vždycky máš na výběr. Je sakra ubohé chcípnout takhle, chlape,“ odplivne si Mason, můj pokladník a starší bratr holky, kterou tenhle úchylný hajzl zdrogoval, znásilnil a natočil, aby měl fotografický důkaz svých zvrácených choutek. Pak praští chlápka, jemuž říkají Gator, do temene. Ta přezdívka mi měla napovědět, že ten chlap bude úchyl.

Mason kývne na Kaie, mého vymahače. Ten neřekne ani slovo. Je jako skála a ani na chvíli nezaváhá. Postoupí vpřed a postaví se za Gatora. Jednu ruku mu přitiskne na čelo a druhou mu rozevře ústa.

Mason se na chvíli zamyslí a kontroluje, co Gatorovi v ústech zbylo. Výběr je omezený, ale vybere si zadní stoličku. Sevře ji kleštěmi, vytrhne ji z úst a úlomky hodí na zem, zatímco z Gatora se derou nádherné, nezřetelné výkřiky, které naplňují moji duši.

Teď je řada na mně.

Znovu zažehnu butanový hořák. Nastal čas vypálit trochu víc tetování z Gatorova krku a levého ramene, kde má odznak Hříšníků.

Jejich klub je už léta přirozeným nepřítelem toho našeho – od chvíle, kdy můj dědeček Ira Wolfe v šedesátých letech založil klub Pekelníků.

Když spatřím hrůzu v Gatorově tváři, usměju se a přistoupím k němu. Krev – tmavá a sirupovitá – mu teď z úst teče silněji než sliny.

Přejedu dvěma prsty přes plamen, zatímco si Gatora prohlížím – nebo aspoň to, co z něj zbylo. Ani nevím, jak se mu v tuto chvíli daří zůstat při vědomí.

Chceme po něm jenom jméno, ale on se drží mnohem déle, než jsem čekal.

„Pokud nejsi připravený mluvit, nastal čas vzít další část tetování,“ varuju ho. Ve skutečnosti přestaneme ve chvíli, kdy zápach spáleného masa v malé chatě začne být příliš silný.

„Tohle je tvoje poslední šance udělat správnou věc,“ řeknu a spoléhám při tom na lidskou naději, že mu nabízím spásu.

Vznáší se na hranici vědomí. Můj plamen se dotkne jeho kůže. V tu chvíli se probudí, vytřeští krví podlité oči a začne řvát. Je to opravdu ubohý křik, sotva víc než šepot.

„Přestaňte… prosím. Byl to Foxx. Řekl, že vás chce zasáhnout tam, kde to bolí. Jen jsem dělal svoji práci, chlape,“ zakňourá.

„Konečně, kurva,“ řekne Kai a zapálí si cigaretu.

Sice jsme to předpokládali, ale potřebovali jsme potvrzení, než se rozhodneme zabít prezidenta jejich klubu.

Pozorně si Gatora prohlédnu. V posledních vteřinách svého života má člověk tendenci říkat pravdu, takže mu věřím.

„A naše kliniky?“ zeptám se. „Kdo nařídil krádež našeho zboží?“

„Foxx,“ zopakuje jméno svého již brzy zesnulého prezidenta a podívá se na mě jedním sotva otevřeným okem. To druhé má oteklé a zavřené.

„Prosím, Wolfe. Chci umřít.“ Jeho hlas je kňouravý. „Prosím… zabij mě,“ žadoní Gator.

Přestanu ho mučit a odložím hořák. Znovu k němu přistoupím, rukou v rukavici ho čapnu za vlasy a zvednu jeho ubohou tvář, aby pohlédl na poslední duši, kterou kdy uvidí.

„Seš kurva ubohej, že mě teď prosíš o smrt,“ vyštěknu.

„Slyšel jsem dost,“ řekne Mason z druhé strany místnosti.

Slíbil jsem mu to. Byla to jeho sestra, takže je to jeho rozhodnutí.

Gator vydechne, smířený se svým osudem.

„Prosím,“ zašeptá.

Vytáhnu zbraň a namířím mu ji na čelo. Právě když se chystám vystřelit, Kai vysloví moje jméno a kývne směrem k druhé straně místnosti, kterou vidím jen koutkem oka.

Následuju jeho pohled ke dveřím chaty. Za nimi spatřím vyděšený výraz. Přes síťku na mě zírá pár očí a v každém rysu dokonalého ženského obličeje se zračí nejčistší forma strachu. Její dlouhé černé vlasy vlají v mořském vánku kolem měsícem ozářených ramen.

Možná jsem vrah, ale ne barbar. Kdybych měl na výběr, nechtěl bych, aby to viděla, jenže teď si to zavinila sama.

Netuším, jak a proč se sem dostala, ale není cesty zpět. Moje oči se setkají s jejími a z jejích krásných modrých duhovek – stejných jako její šaty – zmizí nevinnost. Padne na kolena před dveřmi chaty.

Každá naděje, kterou do mě a do mého klubu vkládala, se roztříští a padne na zem vedle ní.

Nikdy jsem nelhal o tom, kdo jsem. Naděje, kterou chovala, byla její vlastní.

Nic nepředstírám.

Jsem padouch, kterého teď vidí, ale to není všechno, co jsem.

Naučí se to chápat. Nemá na výběr.

Znovu se jí podívám do očí a nabídnu jí jedinou možnost úniku, kterou jí mohu dát. Pak přitisknu zbraň na místo mezi očima svého vězně a stisknu tu zkurvenou spoušť.

KAPITOLA 1

Brinley

„Bankrot?“ zeptám se a ztěžka dosednu na židli za sebou. Obvykle se snažím nezůstávat v kanceláři svého šéfa tak dlouho, abych si mohla sednout, ale v tuhle chvíli nemám na výběr.

Hromy, vytrvalé bubnování deště na sklo a sandály, kterými jsem ráno šlápla přímo do louže, zatímco jsem přecházela Briarwood Avenue na cestě do kanceláře, mi měly napovědět, že dnešek bude stát za hovno.

„Přesně tak. Z ničeho nic jsme se ocitli v bankrotu,“ zamručí můj šéf Paul, opře se v křesle a dá si pauzu od balení věcí ze svojí kanceláře. Takový pohled mě přivítal, když si mě sem zavolal, aby mi sdělil svoji nemilou zprávu.

Přehodím nohu přes nohu a stáhnu si sukni o něco níž, aby se mi pod ni nesnažil nahlédnout. Od čtrnácti let se na mě muži dívají s obdivem. Když jsem nastoupila na střední, máma mi ostříhala vlasy na mikádo. Říkala, že jejich přirozená černá barva a délka přitahují zvědavé pohledy nevhodných mužů. Ten účes jsem nenáviděla a vždycky jsem se ptala sama sebe, proč se musím změnit, aby na mě muži nezírali. Od té doby jsem si k její nelibosti vlasy téměř nestříhala. I když jsem jí řekla, že je chci mít dlouhé, protože se mi tak líbí, nesouhlasila. Moje kamarádka Layla stejně vždycky tvrdila, že to nejsou moje vlasy, ale moje tělo, co přitahuje pohledy mužů. A s tím moc nenadělám. Můj šéf se vždycky dívá na něco, co se mu na mně líbí. Vidím to téměř každý den.

Tři roky jsem snášela pracování pozdě do noci, téměř žádný společenský život, brzká rána, nevhodné pohledy a komentáře tohoto muže a práci, která mě většinu času nudí k smrti. A to vše jen proto, že mi mávali před nosem možností stát se designérkou. Mělo k tomu dojít na konci roku, kdy měl můj nadřízený odejít do důchodu. Čekala jsem na to, abych mohla svému příteli Evanovi a jeho rodině ukázat, že jsem si vybudovala seriózní kariéru, v níž to můžu někam dotáhnout.

„Nevím, co ti na to říct, kotě. Zpráva přišla z centrály včera pozdě v noci. Lidi už časopisy o bytovém designu nekupují. Teď je všechno dostupné online a existují i aplikace pro navrhování interiéru.“

Pohledem se vrátím ke svému umaštěnému nadřízenému. Jeho přeliv je dnes obzvlášť rozcuchaný a jeho polyesterová košile – pokrytá kočičími chlupy – je pomačkaná víc než obvykle. Rodiče mi vštěpovali, abych nikoho nesoudila podle vzhledu, ale v jeho případě je vzhled dost výmluvný. Pracuje tak, jak se obléká – chaoticky a neorganizovaně.

„Brinley,“ řeknu ve snaze Paulovi připomenout, že kotě se nejmenuju.

Buď zticha a buď zdvořilá, řekla by moje máma. Poradila by mi, abych za sebou nespálila žádné mosty, ale to už teď není důležité. Co na tom záleží, když mu dám najevo, jak nechutný mi připadá? Od dnešního poledne jsem oficiálně nezaměstnaná.

„Jasně, promiň, zapomněl jsem, jak jsi háklivá,“ zvedne ruce na znamení smíru.

Nejsem háklivá, ty hajzle. Jen se mi nelíbí, že se na mě každý den díváš, jako bych byla zákusek.

„Dostaneš odstupné, šest týdnů plného platu a čtyři týdny dovolené, které jsi nevyčerpala.“ Posune si na nose brýle. „Podívej, vždycky jsem tě měl rád, Brinley.“

Neunikne mi, jak zdůraznil moje jméno, jen aby dokázal, jak moc jsem háklivá. Podívám se mu do očí a mám pocit, že se pozvracím. Šestý smysl mi říká, že o mně smýšlí velmi nevhodným způsobem.

„Rád ti napíšu nějaké doporučení. Mohli bychom zajít na drink a promluvit si o tom, co bys chtěla, abych napsal do dopisu.“ Pokračuje v otevírání zbývající pošty, jako by to, jak se mnou mluví, nebylo vysoce neprofesionální.

Moje pozice asistentky designového ředitele mi vynášela naprosto směšný plat. Takže pokud to chápu správně, když budu hrát podle pravidel a nechám ho otevřeně zírat na moje prsa a rozdělit si účet za večeři v nějaké mizerné restauraci, dostanu doporučení, které si už dávno zasloužím?

Sladce se usměju, složím ruce do klína a odolám nutkání bodnout ho jeho nožem na dopisy. Chovám se zdvořile, jak mi rodiče vštěpovali.

„No, Paule, nikam s tebou nepůjdu, ale to doporučení si vezmu. Dlužíš mi ho za to, že jsem tři roky snášela tvoje lascivní pohledy. Vím, že by Brenda nechtěla slyšet, jak často tě při nich přistihnu.“ Při zmínce o jeho ženě vstanu a doufám, že si nevšimne, jak se třesu jako osika.

„Děkuju ti za příležitost tady pracovat, ale nemůžu říct, že to bylo příjemné,“ potlačím nutkání vmést mu do tváře, že je odporné prase. Nakloním hlavu na stranu a usměju se ještě víc. Je to úsměv mojí mámy, Wendy Beaumontové, který mu naznačuje, že je naprosto méněcenný. „Očekávám, že mi před odchodem dáš doporučující dopis, jinak bude moje první zítřejší zastávka na personálním oddělení.“

Můj bývalý šéf neodpoví. Jen se nakloní dopředu, jako by se snažil rozhodnout, jestli blafuju. Knoflíky na jeho košili se napnou pod tlakem jeho pivního pupku.

„Hodně štěstí, Brinley. Doporučení dostaneš nejpozději v poledne,“ odpoví nakonec pokorně.

Páni, chovat se jako moje matka opravdu funguje.

Přikývnu, otočím se a zamířím do své malé kanceláře na konci chodby. Jsem pyšná na to, že jsem se Paulovi postavila. Běžně ani nejsem schopná vrátit nesprávnou objednávku ve Starbucks. Vždycky se jen usměju a poděkuju, a pak ji vyhodím do koše. Je to vedlejší účinek toho, že mi rodiče léta opakovali, že mám držet hubu a krok a nevybočovat z řady.

Když za sebou zavřu dveře, v kapse mi zavibruje telefon.

EV

Evan má večer se mnou naplánovaný už týden a je kolem toho velmi tajnůstkářský. Vede mě to k přesvědčení, že mě konečně požádá o ruku. Po dvou letech společného života mám pocit, že je to další logický krok, a už šest měsíců mu to naznačuju. Snažila jsem se na něj netlačit, ale od máminy smrti se cítím trochu rozpolceně. Jako bych nikam a nikomu nepatřila. Mít manžela, jako je Evan, a možná založit rodinu je přesně to, co moje máma vždycky chtěla. Pomůže mi to cítit se, jako bych byla na správné cestě. Cestě, na kterou by ona a táta byli pyšní. Problém je, že Evan zápasí s posledním ročníkem právnické fakulty a jediné, co chce, je dokončit ji a udělat radost svým rodičům.

Povzdychnu si. Chci být upřímná a říct mu, že jsem právě přišla o práci, ale místo toho se okamžitě rozhodnu s tím počkat. Po dni, jaký mám za sebou, opravdu potřebuju, aby se dnes stalo něco dobrého.

EV

Opřu se o dveře svojí kanceláře a zadívám se z okna na cihlovou zeď sousední budovy. Zhluboka se nadechnu a pokusím se zůstat klidná.

Dnešní ráno je sice nanic, ale je to jen ráno.

Možná mi to dnešní večer vynahradí.

KAPITOLA 2

Brinley

Evan mi na zadním sedadle limuzíny stiskne ruku a já pocítím známý pocit jistoty, který mi vždycky poskytuje.

„Moc ti to sluší,“ řekne a obdivně se zadívá na vysoký drdol vykouzlený z mých dlouhých černých vlasů. Některé prameny jsem z něj nechala volně spadnout a natočila je do vln, tak jak to má rád. Navíc jsem si oblékla jeho oblíbené šaty. Sama je sice nemusím, ale jemu se líbí jejich strukturovaný střih, tmavomodrá barva a mírně spadlá ramena, která zdůrazňují moji bledou pleť. Říká, že jsou hezké, ale nechávají taky prostor pro fantazii.

Usměju se na něj, přestože si vždycky přeju něco víc. Víc slov, víc doteků, víc vášně. Stisknu mu ruku a přinutím se být pozitivní. Tenhle společný večer potřebujeme. Poslední rok byl Evan tak zaneprázdněný školou, že byl ještě odtažitější než obvykle. Chtěla jsem, aby mě dnes večer objal nebo políbil, jakmile vešel do dveří? Samozřejmě. Aby mě přitlačil ke zdi a miloval se se mnou s nepotlačitelnou touhou nebo potřebou, ještě než si sundá boty? Rozhodně. Ale to není Evanův styl. Odjakživa jsem toužila po muži, který by mě chtěl tak moc, že by ode mě nemohl odtrhnout ruce.

Když moje kamarádky toužily po dobrácích z filmů, na které jsme se v pubertě dívaly, já vždycky tajně prahla po padouchovi, který chytne hlavní hrdinku pod krkem. Chci, aby se na mě muž díval, jako by se nemohl dočkat, až se mě dotkne – kdykoli.

Když jsem byla mladší, všichni mi opakovali, že sex je hřích, pokud není s mužem, za kterého jsem vdaná. Bylo mi jasné, že moje touhy nikdy nebudou naplněny, takže nebylo na škodu o takovém muži aspoň fantazírovat.

Realita mi ukázala, že takoví muži v reálném světě zřejmě neexistují. Alespoň ne v tom mém.

Moc ti to sluší je největší kompliment, jaký mi kdy Evan dal, vím však, že to myslí upřímně. Po dvou letech už není tak pozorný, ale aspoň je vždycky laskavý. Měla bych být vděčná, že mám v životě někoho, jako je on. Je vyrovnaný, spolehlivý a vycházíme spolu. Vždycky jsme spolu vycházeli.

Stačí pomyslet na to, že mě nejspíš chce, a už musím sevřít stehna. Snažím se vzpomenout si, jak dlouho uběhlo od chvíle, kdy jsme spolu spali naposledy. Bohužel musím přiznat, že to bylo už před několika měsíci, na jeho narozeniny.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se, když si povzdechnu.

V šeru na něj vzhlédnu. „Jistě,“ zalžu a pak znovu vyhlédnu z okna na centrum Atlanty, které ubíhá kolem nás.

Když mě frustruje, že spolu netrávíme dost času, vždycky mi připomene, že se jen snaží zajistit naši budoucnost. Tajně doufám, že zasnoubení je přesně to, co potřebujeme, aby mezi námi znovu vzplanula jiskra. V hlavě se mi honí představy o bílých šatech a všech našich přátelích v hloučku kolem nás. Což následují představy o tom, jak se mi pod ně nedočkavě dobývá.

Bože, musím nějak zařídit, abychom se spolu dnes večer vyspali.

S Evanem možná momentálně postrádáme vášeň, ale vytvoříme si spolu hezký život a to by mělo být vše, na čem záleží. Už to vidím – bílý plot, on s advokátní kanceláří a já možná s vlastním obchodem. Nebo bych mohla pracovat jako konzultantka v designérské firmě. Doufám, že budeme mít dvě nebo tři děti. Jsem si jistá, že až Evan překoná stres z advokátních zkoušek, změní názor i na tohle.

„Jsi nějaká tichá,“ poznamená.

Podívám se na něj. „Jen jsem zvědavá, co máš dnes večer schované v rukávu.“ Usměju se, ale cítím se trochu provinile, že jsem mu neřekla o tom, že jsem přišla o práci. Rychle tu myšlenku zaženu a odpustím si. Chci, aby byl tento večer nezapomenutelný. Ne aby se trápil nebo aby mu to zkazilo zážitek. Netoužím po tom, aby se stresoval a změnil názor.

Řeknu mu to zítra.

Celé odpoledne jsem se snažila nepanikařit. Mám za sebou tři roky praxe a diplom z designérství. Stejně jako překvapivě pochvalný doporučující dopis od mého slizkého bývalého šéfa. Jsem si jistá, že si brzy najdu něco jiného, i kdyby to mělo být mimo můj obor.

V šeru k němu natáhnu ruku a přemýšlím, jak dlouho ještě cesta potrvá. Vyjedu rukou z Evanova kolena nahoru po jeho silném stehně. Možná si užijeme trochu zábavy v limuzíně –

„Zlato.“ Evan mě chytne za ruku dřív, než se stihne dostat k jeho penisu. „Už jsme skoro tam.“

Položí mi ruku zpátky do klína a moje srdce se sevře zklamáním.

„Samozřejmě,“ řeknu. „Jen mi chybíš.“ Nenávidím, jak uboze to zní.

„No, Brinley. Ty mi taky chybíš.“

Žádné nemůžu se dočkat, až se na tebe začnu sápat. Ani jakýkoli jiný dotek. Připomenu si, že bych měla být vděčná.

O šestnáct minut později – což je víc než dost času na sex na zadním sedadle limuzíny, zvlášť po tak dlouhé době – zastavíme u Evanovy oblíbené restaurace. Měla jsem tušit, že pojedeme sem.

Evan byl vychován k tomu, aby rozhazoval peníze, a tohle místo je drahé. Jeho rodina byla vždycky bohatá a on loni, jakmile dosáhl pětadvaceti let, zdědil značný svěřenecký fond. Moje oblíbené místo je naopak malé bistro na Virginia Avenue, které je mnohem levnější, klidnější a rustikálnější. Jídlo je autenticky italské a vynikající.

„Pojď, zlato, zamluvil jsem nám speciální stůl.“ Usměje se na mě se svým chlapeckým šarmem a já se neubráním a usměju se také. Skloní se a políbí mě na tvář. Připomenu si všechnu tu snahu, kterou dnes večer vynaložil – pronájem limuzíny, květiny, které mi přinesl, oblek, který má na sobě.

Když vstoupíme do restaurace, všichni se za námi otočí. Lidi mi často říkají, že jim Evan připomíná mladého Brada Pitta. Je to typický muž snů, s nímž by chtěla být každá – bohatý, milý, hezký a úspěšný.

Usadíme se u nejhezčího stolu v restauraci Le Cadran Solaire. Z nejvyššího patra je panoramatický výhled na Atlantu a musím přiznat, že pohled z oken sahajících od podlahy ke stropu je úchvatný.

Povídáme si, popíjíme víno a objednáme si předkrmy. Jídlo je výborné, ale nedokážu se zbavit pocitu, že Evan není moc nervózní na to, že se mě chystá požádat o ruku. Mluví o všech změnách, které se dějí v jeho kanceláři, o našich přátelích a o náhodných drbech. Večer se protahuje a mně začíná připadat čím dál míň pravděpodobné, že k tomu skutečně dojde.

Na konci večeře Evan s tím nejmilejším úsměvem na tváři objedná dezert. Cheesecake – můj oblíbený – a šampaňské.

„Brinley, víš, jak moc si tě vážím,“ spustí a vezme mě přes stůl za ruce.

Zrychlí se mi tep. Už je to tady. Jak to udělá? Přinesou mi sklenici s diamantovým prstenem? Sakra, bylo by mi jedno, i kdyby mi dal prsten z provázku.

Chystám se zasnoubit s mužem, jakého pro mě moji rodiče vždycky chtěli. Přeju si jen, aby tu byli a viděli to.

„Omlouvám se, že jsem byl poslední dobou tak odtažitý. Měl jsem velký stres kvůli advokátní zkoušce.“

Položím ruku na tu jeho a usměju se. „Já vím, a nic se neděje.“

„Ale děje. Slibuju, že jakmile to zvládnu a tahle kapitola bude uzavřená, budeme mít víc času, který můžeme strávit společně. Potřebuju vědět, jestli se mnou chceš postoupit do další fáze, a pokud ano, budeme muset být otevření, upřímní a ochotní něco obětovat.“

Usměju se. „Vždycky jsem si představovala, že se spolu posuneme dál,“ řeknu, trochu zmatená jeho úvodem.

„Nebude to snadné, ale pokud se mnou vydržíš, můžeme pak mluvit o dalším kroku. Až se všechno uklidní, možná budeš mít vyřešenou svoji kariéru a povýší tě. Možná dokonce přestoupíš z toho časopisu na nějakou trochu významnější pozici.“

Bodne mě u srdce, ale nepřestanu se usmívat. Evan vždycky považoval moji volbu kariéry spíš za koníček. Jeho slova. Nelíbí se mi, že ji má za méněcennou jen proto, že jde o kreativní práci. Ale abych nezkazila tento večer, nechám si to pro sebe.

Široce se usměje. Vypadá nádherně.

„Dobře, zlato, tak já ti to prozradím.“ Zhluboka se nadechne. „Dostal jsem nabídku na pozici u Foster Grant and Spire v New Yorku. Je to roční smlouva, kterou potom můžou i prodloužit,“ prozradí mi a při zmínce velmi prominentní firmy září nadšením.

Počkat, cože?

„P-promiň?“ zeptám se v šoku, když dorazí náš dezert a šampaňské. Žádný diamant v dohledu.

Usměje se ještě víc zeširoka, aniž by si uvědomil, že se tisíc imaginárních srdcí právě rozbilo na kusy a rozsypalo se mi u nohou.

„Ano, říkal jsem ti, že nám to změní život. Je to pro mě obrovská příležitost,“ řekne.

Ne pro nás, pro něj.

Odtáhnu ruku a napiju se. Dobře, kopnu do sebe polovinu sklenky šampaňského, zatímco poslouchám, jak mi vypráví o tom, jak prestižní to je. Jakmile mu vyprší roční smlouva, bude se moct vrátit sem a mít v Atlantě jakoukoli práci, kterou si bude přát.

„Ty už jsi to přijal?“ zeptám se a zlomí se mi hlas.

Jeho úsměv se vytratí. „Samozřejmě. Myslel jsem, že budeš mít radost. Je to velký krok. Jak jsem řekl, změní mi to život.“

„Evane, to tě ani nenapadlo to se mnou zkonzultovat, než jsi nás zavázal k přestěhování se na druhý konec kontinentu?“

Evan začne kroutit hlavou a na tváři se mu objeví něco, co připomíná šok.

„Myslel jsem… Zlato, myslel jsem, že tady zůstaneš; vím, že máš šanci na povýšení, a já bych se mohl vracet každý druhý víkend.“

COŽE?

„Evane… já…“ Nemám slov. Jak hloupé, že jsem předpokládala, že tahle noc bude o nás – o žádosti o ruku. O naší budoucnosti. O něčem, na co se můžeme těšit. Evan je typ muže, kterého si pro mě moji rodiče vždy přáli. Slyšet, že o tom ani neuvažuje, je… no, zdrcující.

„Brinley, budu se tam muset opravdu soustředit. Pokud ti to nevadí, byl bych raději, abys zůstala tady. Oba jsme dospělí a zvládneme trochu té vzdálenosti,“ dodá.

Odtáhnu se od něj a opřu se v židli.

Nedokážu zastavit slzy, které mi stékají po tvářích. Ať se je snažím zadržet sebevíc, slova mi stejně vyklouznou z úst.

„Myslela jsem, že mě dnes večer požádáš o ruku.“ Jako šílenec se zasměju přes slzy, protože vím, jak uboze a zoufale to zní. A taky vím, jak moc Evan nesnáší, když pláču. Takové emoce považuje za dramatické.

Evan na mě zírá a já mezi námi cítím vzdálenost. Jako by někdo hodil na stůl tisícikilové závaží. Jsme jako na dvou úplně odlišných planetách a já nechápu, jak je možné, že jsem to doteď neviděla.

„Brinley, já… Jsi krásná a milá, ale manželství… To teď prostě není v mých plánech. Moje kariéra musí být na prvním místě a ty by ses musela… víc vypracovat, než by to moje rodina přijala…“

Au.

„Tím to myslíš mě,“ řeknu tiše a ubrouskem si otřu slzy. „Chceš říct, že pro tebe nejsem dost dobrá,“ vykoktám, dopiju zbytek šampaňského a znovu si naliju až po okraj.

„Zlato, děláš scénu před celou restaurací,“ nakloní se ke mně a ztiší hlas. Sotva si toho všimnu, protože se mi točí hlava.

Co s ním vůbec dělám? Jak to, že jsem si to nikdy předtím neuvědomila? Najednou se na mě valí všechno najednou. Nemáme spolu vztah. Jsme… spolubydlící. Opravdu dobří spolubydlící.

Vypiju druhou polovinu sklenice a v tu chvíli mi to dojde. Mám toho všeho dost. Dost šéfů, kteří si myslí, že mě můžou tři roky komandovat. Dost sobeckého přítele, který si myslí, že bych měla jen čekat, zatímco on si bude žít svůj sen a já se pro něj budu snažit „zlepšit“. Protože Brinley Rose Beaumontová Evanovi Radcliffovi Druhému zjevně nestačí.

Postavím se a shlédnu na něj. Každá část mého já mi říká, abych byla silná a že to není úplně šílené. Poprvé v životě nad tím moc nepřemýšlím. Řídím se instinktem.

„Nechci čekat, až se rozhodneš, jestli pro tebe jsem dost dobrá.“ Pokrčím rameny a sotva to zašeptám. „Takže ti asi chci popřát… hodně štěstí v New Yorku…“ Jedna velká slza mi steče po tváři, zatímco sleduju, jak se naše společně strávené roky propadají vniveč.

„No tak, Brinley, zlato,“ řekne Evan a opře se v židli, ale není v tom žádná skutečná snaha. Ani nevstane.

Otočím se na podpatku a s veškerou sebedůvěrou, kterou v sobě najdu, pokračuju v chůzi. Doufám, že mě bude následovat. Doufám, že mi řekne, že je připravený dát mi nějakou budoucnost. Ale když dojdu do vstupní haly a ven na ulice Atlanty, začne mi být jasné, že to neudělá. Vytáhnu telefon, abych si zavolala uber.

Zatímco čekám a potlačuju další slzy, uvědomím si čtyři věci. Nemám práci, brzy nebudu mít kde bydlet, nechala jsem tam naprosto bezchybný kousek cheesecaku a celý tenhle den je oficiálně na hovno.

KAPITOLA 3

Brinley

O dva týdny později

Pomocí malého deštníčku míchám pomalými krouživými pohyby sladký drink, zatímco potlačuju slzy. Celou cestu sem jsem brečela. Jsem uplakaná troska v rohu, i když atmosféra v klubu je veselá. Moje máma by byla zděšená, že jsem na veřejnosti a vypadám, jako bych právě vylezla z postele. Dnes v noci to v Savannah žije. Je teprve 21.30. Potřebovala jsem si dát pauzu od řízení a navíc jsem opravdu musela na záchod. Pak jsem si uvědomila, že nikam nespěchám, nikomu nic nedlužím, a po dvou týdnech, které jsem právě prožila, mi drink připadal jako skvělý nápad.

Střešní terasa v Křišťálové jeskyni je ve čtvrtek večer plná života – hraje hudba a blikající světla se mísí se zelení na rustikálních dřevěných pergolách nad hlavami. Mihotající se lucerny a svíčky dodávají venkovní terase zádumčivou atmosféru. Je tma a rytmus písně, která hraje, proudí mým tělem. Sedím tam a přemýšlím o svých dalších krocích.

Ještě mě čeká třicet minut jízdy do Harmonie v Georgii – malého jižanského městečka, kde jsem vyrostla. Do dnešního dne mělo oficiálně 9 000 obyvatel. Po dnešku jich bude 9 001.

Prázdný dům mých rodičů je jediné místo na Zemi, kam se můžu uchýlit poté, co jsem strávila poslední dva týdny balením celého svého života a všech svých věcí, které jsem měla v Evanově bytě v Atlantě. Téměř všechno bylo jeho. Já byla jen doplněk. Náš život nebyl špatný, takže jsem nejspíš zůstávala, protože se to ode mě očekávalo… Protože to bylo snadné. Teď si ale uvědomuju, že snadné není vždycky správné. Došlo mi to, když jsem ho objímala na rozloučenou a slíbili jsme si, že zůstaneme přáteli. Ani jsem nebyla smutná – jen trochu naštvaná, že mi to nedošlo dřív.

Kopnu do sebe zbytek svojí piña colady. Kéž bych si mohla dát ještě jednu, ale pak už bych byla moc opilá na to, abych mohla řídit. Upřímně řečeno nikdy nepiju víc než jeden drink.

Přihlásím se do své bankovní aplikace, abych si prohlédla svoje mizerné úspory a odstupné a spočítala, jak dlouho mi to vydrží. Budu si muset ihned najít práci.

Pokud nebudou k dispozici žádné pozice v oblasti designu, vždycky si můžu vzít nějaké směny v restauraci, pokud ji paní Palmerová ještě provozuje –

„Marmoško!?“

Najednou se za mnou ozve moje přezdívka z dětství. Spíš výkřik, který je tak hlasitý, že přehluší i dunivou hudbu. Otočím se, abych zjistila, kdo na mě volá, a do očí se mi okamžitě nahrnou slzy. Vstanu, protože se ke mně rychle blíží.

„Panebože, Arašídko!“ Ani to nestihnu vyslovit, než mě obejme moje nejlepší kamarádka z dětství Layla. Arašídové máslo k mojí marmeládě.

„Co tady sakra děláš?“ zeptá se, když si ji prohlédnu. Layla vypadá jinak než před dvěma lety, kdy jsem byla naposledy ve městě – a úplně jinak než v posledním ročníku na střední. Ale pořád je nádherná.

S Laylou jsme byly v dětství nerozlučné – nejlepší kamarádky už od osmi. Teď je opravdu sexy a její dlouhé, přirozeně tmavé vlasy jsou téměř ohnivě zrzavé. Celé její paže pokrývají různá tetování. Na hlavě má jednoduchý třpytivý svatební závoj a na hrudi šerpu s nápisem „Teď už patřím Axovi“. Na prsteníčku se jí skví obrovský diamant ve tvaru hrušky.

Nejspíš vypadáme naprosto odlišně. Layla je malá – měří jen metr sedmapadesát a celkově je dost drobná. Já jsem o dobrých deset až třináct centimetrů vyšší a mám křivky – do jejích džínů bych se nikdy nevešla. Nestěžuju si – jsem na svoje tvary pyšná a tvrdě na nich pracuju každodenní jógou.

Zatímco Layla je vyšňořená a připravená na noc v nočním klubu, já mám na sobě punčocháče a nadměrně velké tričko s nápisem Nirvana. Nenanesla jsem si žádný make-up a moje dlouhé tmavé vlasy jsou svázané do velkého ledabylého drdolu.

„Nejsem si jistá, proč jsem tady. Možná proto, abych oddálila návrat do prázdného domu,“ odpovím. Po chvilce se k nám přidají další tři ženy, které si mezi sebou povídají.

Všechny vypadají vesměs stejně jako Layla a všechny jsou nápadně krásné.

„Já to nechápu. Ty se vracíš domů?“ zeptá se. Za jejími zády zahlédnu tři zlověstně vypadající muže. Jakmile si uvědomím, že tu jsou s ní, sevře se mi žaludek. Je nemožné si jich nevšimnout. Všichni jsou oblečení v kůži, jsou dost vysocí, svalnatí a drsní a mají různě dlouhé vousy. Jeden z nich má na hlavě bandanu a všichni jsou oblečení do kožených vest, jež mi prozrazují, ke kterému motorkářskému klubu patří – Pekelníci. Stojí ode mě dobrých pět metrů, ale i na tu dálku cítím vůni kůže a kouře. Jako na povel jeden z nich zuby vytáhne z krabičky cigaretu a zapálí si ji.

„Jen ty můžeš být venku v pyžamu a pořád vypadat tak krásně,“ poznamená Layla, čímž mě vytrhne z mého zírání. Prohlédne si můj outfit.

Poslouchám ji jedním uchem, ale pohledem znovu zabloudím k mužům. Pak se jí očima zeptám: Proč jsou tady?

Zachichotá se. „Ignoruj je, jsou neškodní. Jen se starají o naši bezpečnost. Tohle je moje rozlučka se svobodou! Za devět dní se budu vdávat!“ Zeširoka se usměje.

Po těch pár týdnech, které jsem právě prožila, je to jako rána do břicha. Vzpomenu si na její svatební pozvánku. Před dvěma měsíci jsem jí řekla, že bohužel nepřijdu, protože jsme s Evanem měli být pryč s přáteli.

„Laylo, do čeho ses to nechala zlanařit?“ zašeptám s vytřeštěnýma očima, aby mě ostatní dívky neslyšely. Povídají si mezi sebou a vůbec se nezajímají o nebezpečné muže stojící za nimi.

Layla si může říkat, co chce, ale co ti chlapi? Že jsou neškodní? To určitě.

„Brin, vždyť mě znáš. Nevdala bych se za muže, u kterého bych se necítila v bezpečí. Děláš to, co dělá celé město. Nesuď mě,“ vyčte mi.

Zakroutím hlavou, protože vím přesně, kdo Pekelníci jsou. Pamatuju si, co mi všichni vždycky opakovali.

„Mohla bys mi pogratulovat,“ dodá Layla a vypadá trochu uraženě. Chovám se k ní nefér a okamžitě se kvůli tomu cítím provinile. Layla obvykle umí docela dobře odhadnout něčí povahu, takže tomu vůbec nerozumím. Uvědomím si, že už ji možná zas tak dobře neznám. Nechala jsem se příliš pohltit svým vztahem s Evanem. Chtěla jsem s ním být navždy a toužila po životě, o němž jsem si myslela, že ho mám mít. Během toho všeho jsme se s Laylou odcizily. Částečně proto, že jsem po smrti svojí mámy přestala jezdit domů. Je těžké zůstat v kontaktu, když od sebe bydlíte několik hodin cesty. Přestože uplynulo hodně let, Layla se se mnou chce sejít vždycky, když přijedu domů. V duchu si slíbím, že s ní budu trávit co nejvíc času.

„Jasně. Gratuluju, promiň,“ řeknu. Její kamarádky přestanou klábosit, takže se Layla otočí, aby mě představila. Nejdřív se seznámím s Asiatkou s ofinou, plnými rty a s tolika tetováními, jako má Layla. Jmenuje se Amber. Pak je tu blondýna Chantel, která vypadá jako fantazie každého muže. Má třešňově červené, lesklé a plné rty a v nose diamantový kroužek. Další blondýna s divokými kudrnatými vlasy, která vypadá o něco starší, se jmenuje Maria.

Povídám si s nimi, ale zároveň nemůžu přestat sledovat ty muže. Pohled na ně tak blízko nás mě znervózňuje. Pekelníci byli ve městě vždycky známí a všichni se jim vyhýbali.

V dětství nám všichni opakovali, že jsou opravdu nebezpeční – hlavně naši rodiče a lidi z místní církve. Vzpomenu si na nedělní kázání proložená modlitbami za naše město. Modlili jsme se i za členy klubu, jejich manželky a místní podniky. Někteří starší členové církve dokonce pořádali shromáždění s transparenty před podniky, ve kterých měl klub prsty. Stálo na nich „Harmonie pro Harmonii“. Jejich přítomnost vrhala stín na naše jinak bezpečné a přátelské městečko.

Nejvíc mě děsí jedna věc. Z jejich přítomnosti usoudím, že Layla teď patří Axovi, a Ax tedy zákonitě musí patřit k těm motorkářům. Nikdy jsem ho nepotkala, ale pokud si dobře vzpomínám, tahle svatba přišla rychle. Layla byla vždy trochu rebelka, nikdy předtím se však do ničeho tak nebezpečného nepustila – tohle je poprvé. Dojde mi, že od nich musím svoji kamarádku odvléct a ujistit se, že je v pořádku a nezapletla se do ničeho, co by ji mohlo dostat do opravdových potíží.

„Pojď si k nám sednout, popovídáme si!“ řekne a ukáže na celý roh střešní terasy, který je oddělený. Jsou tam dekorace a jídlo a pár dalších tančících holek. Je to jako malá VIP zóna.

Snažím se nebát, ale její skupinka mi to rozhodně neusnadňuje. Layla to pozná a nakloní se ke mně. Voní stejným parfémem jako vždycky. Je uklidňující a najednou mám pocit, že je to pořád stejná holka, jakou jsem vždycky znala.

„Věř mi, tady jsi v bezpečí. Náš MK není tak jednoznačný. Není to tak, jak nám vždycky říkali,“ zašeptá tak tiše, že to slyším jenom já. Její hnědé oči se setkají s těmi mými.

Přikývnu. Možná neznám její nový život, ale Laylu ano a vím, že by mě nikdy nevystavila nebezpečí. „Tak na pár minut,“ souhlasím.

Chci se chytit něčeho známého a uklidňujícího, takže vydechnu a následuju děsivé Pekelníky a jejich ženy do VIP zóny.

Když jsem se dnes ráno probudila, tohle jsem si rozhodně nepředstavovala.

„Zlato, upřímně je to na prd, ale víš, že vždycky všechno říkám na rovinu. Stala by se z tebe manželka zbohatlíka, takže mám pocit, že jsi z toho vlastně vycouvala v pravou chvíli. Zasloužíš si něco lepšího. Slyšela jsi, že každý chlap ví, jestli si chce ženskou vzít, nebo ne, už po šesti měsících? Nechal tě čekat… Vodil tě za nos,“ řekne Layla věcně o téměř hodinu později. Vyprávěla jsem jí o dni, od kterého jako by uběhla celá věčnost, ne jen pouhé týdny. „Takže se vracíš do Harmonie, abys začala znovu?“ zeptá se a usrkává svůj drink.

„Něco takového, ale spíš proto, že nemám na výběr,“ odpovím. Popíjím vodu, protože můj drink je už dávno pryč, a utírám si z tváří slzy.

„Promiň, nechci ti kazit náladu svojí depresí v tvůj výjimečný večer,“ řeknu, když se k nám ostatní holky vrátí po divokém tanci. Můj depresivní příběh přestaly poslouchat už před třiceti minutami.

Aspoň teď vím jistě, proč jsou tu ti chlapi. Laylin snoubenec je členem MK. Zatímco mi o něm vypráví, divím se, jak se mohla zamilovat do někoho takového a nebát se o svoji bezpečnost. Ať je její vyvolený sebelepší, Layla přece musí vědět, že se stýká se špatnými lidmi. Chce dobrovolně vkročit do života plného zločinu a nebezpečí.

„Tss. Jsem ráda, že tady můžu být. Osud zvítězil.“ Odfrkne si, napije se a pak se jí rozzáří oči. „To je perfektní!“ Nadšeně se usměje.

„Co je perfektní?“ zeptám se opatrně.

„Potřebuješ rozptýlení! Jsi doma. Musíš přijít!“ řekne.

Nechápavě se na ni podívám.

„Moje svatba! Ta, o které jsi řekla, že na ni nedorazíš!“ pokračuje a její hezká ústa se zkřiví do nesouhlasného výrazu. „Ale teď přijdeš. Budeme tančit a budeme se bavit. Je to na ostrově Tybee, kde je opravdu krásně. Jen pro sebe jsme si pronajali Rezort u majáku.“

Zvednu obočí. Rezort u majáku je jedno z nejhezčích letovisek na ostrově, přímo u oceánu. Z nějakého důvodu jsem si představovala, že tahle svatba rozhodně nebude tradiční. Možná na zahradě jednoho ze členů klubu. Že tam lidi budou kouřit různé druhy drog a opíjet se do bezvědomí, zatímco některé ženy budou tančit polonahé.

Když se nad tím tak zamyslím, přesně takhle si je představuju – zpustlé, zhýralé, sexuchtivé a bezohledné. Vím dost na to, abych si uvědomovala, že pokud se na ně nedíváte příliš dlouho a udržíte si odstup, nechají vás na pokoji. Pokud ale na tuhle svatbu půjdu, bude nemožné se na ně nedívat.

„Bojíš se někdy, co se stane, když se dostanou… do potíží?“ zeptám se. Ani nevím, proč mě to tak zajímá.

„Poslyš, neříkám, že můj budoucí manžel a jeho parta jsou nevinní. Některé věci, co se o nich říkají, jsou pravda. Třeba to, že když se s nimi dostaneš do křížku, schovat se ti nijak nepomůže.“

Z nezúčastněnosti, s jakou ta slova pronáší, se mi sevře žaludek.

„Ale není to tak černobílé, Brin. Naši rodiče… si o nich spoustu věcí domýšleli a předčasně je soudili. Neznali pravdu. Nikdy tě nenapadlo je zpochybnit?“ zeptá se Layla s jistotou, která mě nutí přehodnotit všechno, co si o nich myslím.

V dětství jsme o nich slyšely různé zvěsti. Jak táhnou muže, kteří se jim vzepřou, za svými motorkami po hlavní ulici. Jak jim lámou končetiny a značkují různé části jejich těla. Vzpomínám si taky na to, co jsem sama viděla. Když mi bylo osm, stavili jsme se v jedné pekárně pro dort na večírek. Pamatuju si, že jsem u restaurace přes ulici spatřila policii a výstražnou pásku. Když se máma vrátila do auta, řekla tátovi co nejtišším hlasem, že vypukla rvačka a jeden motorkář vyhodil někoho předním oknem. Ten člověk skoro vykrvácel. Tehdy táta řekl, že tohle město ovládají pohané. Moji rodiče o nich mluvili, jako by to byli nějací zločinci, ale já mám i pár odlišných vzpomínek. Jedna z nich je na obrovského šedovlasého muže, který mně a mámě jednou podržel dveře, když jsme šly do banky. Máma nikdy nevypadala tak vyděšeně, jako když mě vedla kolem. Ale pamatuju si, jak se na mě usmál, zatímco jsme procházely. Vypadal skoro jako gentleman.

„Takže… Tvůj budoucí manžel…“ – nervózně se podívám na muže, kteří za jejími zády vtipkují a povídají si, aniž by mi věnovali jakoukoli pozornost – „co dělá kromě svého motorkářského života?“ Zkřížím nohy v kotnících a položím si dlaně na kolena. Nemůžu si pomoct. Když jsem nervózní, vždycky se začnu chovat jako princezna.

Layla se na mě podívá, jako by věděla, že ji soudím. Nesnáším se za to, že to tak opravdu je. Dělával to i Evan a já to vždycky nenáviděla.

„Pracuje v… importu a exportu. Vydělává si dobře.“ Layla pokrčí rameny a napije se. „Jeho byznys sahá po celé Georgii.“

Říká to, jako by byl nějaký místní podnikatel. Jsem si jistá, že v něčem podniká, ale cosi mi napovídá, že to rozhodně není legální. Vezme mě za ruku.

„Podívej, chyběla jsi mi, Brin. Od chvíle, co jsi odešla, to není stejné. Bože, šest let je dlouhá doba. No tak, potřebuješ víkend, kdy bys nemyslela na svoje vlastní problémy. Bude to zábava a možná změníš názor. Motorkáři jsou trochu děsiví, ale nejsou takoví, jak si myslíš. Řekni, že přijdeš,“ žadoní a její dlouhé vlasy jí spadnou přes ramena. Pořád je to jedna z nejkrásnějších holek, jaké jsem kdy viděla.

„Měla bych se spíš připravit na to, co mě čeká doma. Bůhví, jak to tam bude vypadat. Od chvíle, co máma před rokem umřela a teta odešla, se o dům nikdo nestará.“

Snažím se najít nějakou výmluvu a Layla to moc dobře ví.

„Brin.“ Vrhne na mě pohled, který znám moc dobře z mládí. „Přestaň sakra být tak zodpovědná a slušná a pojď se trochu pobavit. Příští pátek pořádáme večer v klubovně předsvatební hostinu a v sobotu ráno pak všichni jedeme na Tybee.“

Vzhlédnu k ní. „V klubovně? V klubovně Pekelníků?“ zopakuju a pozoruju jednoho z mužů za ní, jak druhého hravě plácá po zátylku. Každému je jasné, že jsou to v podstatě bodyguardi holek, protože s žádnou z nich si nikdo nepřišel promluvit. Přeběhne mi mráz po zádech. Přestože vím, že je to špatné, představa nahlédnout do jejich světa mě zajímá o něco víc, než by měla.

„A tvoje výmluvy jsou jenom kecy. Máš celý týden na to, abys pracovala na domě a začala si hledat práci. A i když to nestihneš, všechno tam na tebe počká i po svatbě.“

Layla mě znovu šťastně obejme.

„Prosím, slib mi, že přijdeš,“ vykřikne. „Je to tak vzrušující! Teď když jsi doma, spolu budeme moct trávit mnohem víc času.“

Podívám se na muže za ní. Představa, že bych se skutečně nechala vtáhnout do jejího světa, mě děsí.

Odtáhne se ode mě a já se nuceně usměju. Na druhou stranu jsem čtyřiadvacet let dělala všechno podle pravidel, a kam mě to dostalo? Jsem sama, bez práce a všechno zpochybňuju. Poprvé po dlouhé době můžu být svobodná a spontánní.

„Tak dobře. Přijdu.“ Přikývnu. Usměje se ještě víc zeširoka a znovu tiše vykřikne.

Mým tělem proběhne vlna vzrušení.

„Jupí! Věřila bys, že se budu vdávat?“ zapiští Layla. „Příští týden bychom si mohly zajít někam na oběd.“ Otočí hlavu. „Chrisi?“ zavolá na jednoho z mužů za sebou. Opírá se o malý soukromý bar ve VIP zóně. Na vestě má nášivku s nápisem „zelenáč“. Vzpomenu si, co to znamená. Ještě není členem, ale doufá, že se jím stane. Dojde k ní několika krátkými kroky. „Zavolej do Rezortu u majáku a zarezervuj pokoj mojí nejlepší kamarádce – ten s výhledem na oceán.“ Mrkne na mě.

„Počkej, nemůžu si dovolit takový… luxus. Spokojím se s něčím obyčejným –“ namítnu.

„Nesmysl, platíme za všechny svoje hosty a to zahrnuje i tebe.“ Layla se otočí ke Chrisovi. „Zařiď to tak, jak jsem řekla, prosím,“ poručí mu sladce.

Muž přikývne a vytáhne z kapsy telefon. Znovu mě to přiměje přemýšlet, jaký život asi moje kamarádka vede, když má k dispozici takové chlapy.

V hlavě se mi začnou honit výjevy z filmů Ve stínu gangu nebo Železný stisk – starých motorkářských snímků, které sledoval můj táta. Ale tohle není film. Je to skutečný život.

Doufám, že má moje kamarádka pravdu, když tvrdí, že budu v bezpečí. Protože pokud si nevymyslím nějakou opravdu dobrou výmluvu, vypadá to, že příští víkend strávím s nejznámějšími psanci z Harmonie.

KAPITOLA 4

Brinley

Probudí mě cvrkot cikád a štěbetání ptáků, které mi napoví, že už není brzké ráno. Přetáhnu si přes hlavu máminu přikrývku. Když jsem včera večer dorazila do svého rodného domu, naštěstí jsem ho našla v jednom kuse a bez havěti. Starý dům mých rodičů je obrovský. Stojí na pozemku o rozloze více než čtvrt hektaru a je majestátní. Od mého dětství se jeho výzdoba nezměnila. Rozhodně bylo zvláštní vrátit se domů. Kdysi teplé chodby, ve kterých se ozývala mámina oblíbená hudba – Reba McEntireová nebo duchovní písně –, byly tiché, sterilní a všechno bylo pokryté prostěradly. Připadalo mi to spíš jako typický strašidelný dům, jaký člověk vidí ve starých filmech. Všechny máminy šaty šly na charitu a její luxusní nádobí bylo zabalené v krabicích na horních policích.

Moje teta udělala dobře, když najala konzervační firmu, aby dům zapečetila, ještě než se odsud loni se svým novým manželem odstěhovala. Všechny polštáře a ložní prádlo byly stále vakuově zabalené v prádelníku, a když jsem je vytáhla a ustlala si postel, téměř voněly čerstvostí.

Když jsem včera v noci zamířila ke starým, vrzajícím schodům vedoucím k domu, měla jsem strach, že se mi na naší obrovské verandě propadne noha shnilými prkny. Ale krom toho se zdá, že je všechno v pořádku, což je opravdu úleva.

Promnu si oči a podívám se na hodiny. Je 10.30. Ze zvyku zvednu telefon, jestli mi nezavolal Evan. Nic tam ale není.

„První den nového života,“ řeknu, zhluboka vydechnu, vstanu a nazuju si pantofle. Chci strávit den vybalováním a snahou proměnit dům v něco obyvatelného. Ale nejdřív musím zajít do města a koupit si kávu a pár věcí. Včetně šatů na Laylinu svatbu, protože ty jsem si s sebou rozhodně nepřivezla.

Ještě než vyjdu ze dveří, telefon mi zavibruje dvěma zprávami od Layly.

ARAŠÍDKA

ARAŠÍDKA

ARAŠÍDKA

Povzdechnu si.

ARAŠÍDKA

Představím si muže, kteří s ní byli včera večer. Pořád si pamatuju vůni kůže a kouře. Ani náhodou. Vůbec nebyli můj typ.

Po sprše si obléknu bílé tílko a kolem pasu si uvážu černo-bílou flanelku. Outfit doplním obnošenými džínovými kraťasy a sandály značky Birkenstock. Před odchodem si sepnu vlasy sponkou. Venku se mi noha znovu málem propadne verandou.

„Co to do pr–“ zakleju tiše.

„To budou nejspíš termiti,“ ozve se z vedlejšího domu vágně povědomý hlas. Otočím se směrem, odkud přichází, a téměř okamžitě poznám, komu patří.

„Dobrý den, pane Kennedy. Dlouho jsme se neviděli,“ řeknu.

Vypadá starší. Myslím, že už mu bude skoro osmdesát.

„Jo, ale pořád jsem naživu.“ Bílý knír se mu zachvěje a na jeho vrásčité tváři se objeví široký úsměv. V ruce drží svoje věrné zahradní nůžky a stříhá s nimi živý plot, který sousedí s mojí příjezdovou cestou. „Vrátila ses natrvalo? Je hezké vidět vedle sebe nějaký život, zlato.“

Vždycky byl opravdu milý. Když umřel můj táta, jeho žena nám dva týdny vařila.

„Ještě nevím,“ odpovím upřímně, ale netuším, kam jinam bych mohla jít.

„No, můžu ti dát číslo na místního chlápka, který se podívá na tu verandu. Ale bude tě to stát hezkých pár korun. Termiti jsou nejhorší. Můžeš jen doufat, že nejsou i v domě.“

Sakra. Na to jsem nepomyslela.

„Díky, ale zrovna teď hezkých pár korun našetřeno nemám.“ Smutně se usměju.

Pan Kennedy přestane stříhat živý plot a na chvíli se zamyslí.

„No, pokud opravíš starý teréňák svého táty a dáš ho na prodej, mohlo by ti to pomoct.“ Vrátí se k zastřihávání. „Alchymie na míru. To je servis na Bleekeru. Dělají všechny druhy karosářských prací. Jsou skutečně nejlepší v okolí. Mají dokonce i pár slavných klientů. Mohli by opravit tu rez a natřít ho tak, abys ho pak snadno prodala. Tvůj táta vždycky udržoval motor v perfektním stavu. Pokud by bylo potřeba opravit vnitřek, hned vedle Alchymie je další servis.“ Podívám se směrem ke garáži; na teréňák jsem ani nepomyslela. „Mohla bys za něj dostat i přes dvacet tisíc. Pokud si ho tedy neplánuješ nechat.“ Mrkne na mě.

Neplánuju.

Starý Ford F1 z roku 1950 byl pýchou a radostí mého otce. Už roky tu však reziví. Vím, že ho máma před pár lety nastartovala, jenže netuším, jestli by teď do Alchymie vůbec dojel. Poděkuju panu Kennedymu a v duchu si poznamenám, že to tento týden vyzkouším. Přinejmenším si můžu nechat udělat cenovou nabídku. Je smutné se ho vzdát, ale důležitější je, aby se kolem mě nerozpadl dům.

O třicet minut později svítí červnové slunce v centru Harmonie stejně nádherně jako obvykle. Naše malé městečko je krásné jako vždycky. V létě sem přijíždějí turisté, kteří mají chaty u jezera, a je tu rušno. Naše místní kavárna Zlaté zrnko tu zůstala, ale teď má venkovní terasu s krytou střechou a blikajícími světýlky. Blok budov, který byl prázdný, když jsem tu byla naposledy, je teď plný malých obchůdků. Je tu jen pár prázdných prostor. Všimnu si také jógového studia, butikového knihkupectví, mléčného baru a několika restaurací. Je to tu živé a příjemné.

Na hlavní ulici naproti kavárně stojí designové centrum. Nad vchodem ční špičatá střecha, která působí jako útulný přístřešek. Z ní visí na dvou řetězech rustikální cedule s nápisem Šarlatové domovy. Ale nezastavila jsem se proto, abych obdivovala hezký design budovy. Zarazila mě cedule s nápisem Přijímáme nové zaměstnance, která je připevněná na dveřích. Není tam uvedeno, na jakou pozici někoho hledají. Harmonie v Georgii je možná jediné místo na světě, kde se ještě do výlohy vyvěšují cedule s nápisem Hledáme výpomoc.

Prohlédnu si svoje ležérní oblečení. Vůbec nic s sebou nemám a nejsem zrovna oblečená na pohovor, ale rozhodnu se to zkusit. Sundám si flanelku, kterou mám uvázanou kolem pasu, a obléknu si ji. Zapnu knoflíky a zastrčím si ji do kraťasů. Pak si vyndám z vlasů sponku a přehodím si je přes ramena. Třeba budu mít štěstí. S tichým cinknutím otevřu dveře a vejdu dovnitř. Prostor je obrovský a krásný. Na stěnách a v uličkách jsou vystavené vzorky podlah, osvětlení a dlažby – vše, co si můžete představit pro nový design interiéru, a ještě mnohem víc.

„Mohu vám pomoci?“ ozve se za mnou hlas, zatímco přejíždím prsty po hezké mozaice.

Otočím se a široce se usměju, když před sebou spatřím Laylina staršího bratra.

„Delle?!“

„Páni, Brinley!“ řekne do rozpačitého ticha. Pak ke mně ale vykročí a obejme mě.

„Nevěděl jsem, že jsi ve městě. Jsi tu na návštěvě?“ zeptá se ve stejnou chvíli, kdy se já zeptám jeho: „Jak se máš?“

Usměje se. Je vysoký, má tmavě blonďaté vlasy a je oblečený do košile a kalhot.

„Jsem tu natrvalo. Aspoň myslím. Proto jsem přišla. Jsem designérka a vy přijímáte nové zaměstnance. Na jakou pozici?“ Ukážu na ceduli v okně.

„Ano, přijímáme. Nejsem majitel – jsem architekt. Pracuju v oddělení zakázkové výstavby. Je skvělé tu pracovat. Je to opravdu příjemné prostředí. Pozice, na kterou přijímají, není přímo designér, ale něco podobného. Pomáhala bys lidem plánovat jejich vysněné domy. Jakou máš kvalifikaci? V Seattlu jsi studovala konstrukční design, ne? Mohl bych se za tebe přimluvit.“

„Studovala jsem ho, ale pak jsem přešla na interiér…“

Nasadím si sluneční brýle a usměju se do slunce. Když vyjdu ze dveří a zamávám Dellovi na rozloučenou, jsem si celkem jistá, že už mám novou práci.

A to jsem doma teprve den.

Je to voják? To jsem nečekala.