Přeložila Jana Milotová

THE WORST PERFECT MOMENT

Copyright © 2024 by Shivaun Plozza

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-284-0889-3

TUTO KNIHU VĚNUJI
ROSEY, MARII, CATHY A SAŘE

1

Stojím na parkovišti motelu Marybelle Motor Lodge ve Wildwoodu v New Jersey a jsem mrtvá.

Nevím, co si mám myslet o tom, že jsem mrtvá, ale na motel rozhodně názor mám.

Je zelený. Ve skutečnosti je na něm spousta různých odstínů zeleně jako limetková, lesní a mořská pěna. Budova má tvar podkovy, je tři patra vysoká a má spoustu dveří (všechny natřené v barvě lesní zeleně). Uprostřed podkovy je bazén, který je taky zelený – má tak opravdu vypadat, nebo je jen zarostlý řasami? Venku na vršku sloupu (v barvě mořské pěny) visí blikající nápis (neonový). Kolem bazénu se tyčí shluky umělých palem (zelených a hnědých) a na parkovišti stojí jedno auto (téměř úplně hnědé).

Můj názor je následující: je to tu hnusné.

Slečna Chiu, moje učitelka angličtiny – tedy moje bývalá učitelka angličtiny (nezapomeňte, že jsem mrtvá) – by mě požádala, abych tu úvahu rozvedla. Proč ti to tu připadá hnusné, Tegan? Jak se při pohledu na ten hotel cítíš? Nezapomeň použít citace, zdroje a odkazy, prosím.

Slečnu Chiu jsem měla ráda. Nosila náušnice ve tvaru ptáčků – jiné na každý den v týdnu –, šišlala a měla křivý přední zub jako u plotu. Ale je mi šestnáct, jsem mrtvá a stojím na parkovišti toho nejhoršího motelu v New Jersey, takže na domácí úkoly nemám náladu.

Jak jsem se sem vůbec dostala? V jednu chvíli jsem jela na kole v Hills a v další už jsem byla tady.

Stal se ze mě snad duch?

Na vteřinu se nad tím zamyslím, ale nevím, jak se cítit, když jsem mrtvá, takže nad tím přestanu uvažovat a místo toho se rozhlédnu kolem.

Všude vidím šeď. Na motelu ne, ten je zelený, jak už jsem řekla. Ale všechno ostatní je šedé: chodník, nebe i ostatní budovy. Šedé jako malý kelímek s vodou, do které namočíte štětec a ona se vždycky promění v kalnou, našedivělou břečku. A taky tu fouká. Vítr kvílí na parkovišti, kombík se houpe a palmy kymácejí. Kdesi opodál práskne uvolněná okenice o zeď.

Ale zima mi není.

Když jsem tu stála naposledy – ne přesně tady; byla jsem blíž k bazénu a čelem otočená pryč od motelu –, byla mi zima. Vzpomínám si, jak se mi vítr vkrádal pod oblečení a pod kůži a jak mi pronikal do kostí, až jsem necítila nic jiného než chlad.

Ale teď ne.

Slečno Chiu, já vůbec nic necítím.

Ne, to není tak úplně pravda. Cítím iracionální nenávist k motelu a jsem taky zmatená a dost nesvá. Ale není mi zima, takže aspoň že tak.

Je mi ale fakt fuj. Necháte se unášet myšlenkami na to, jak vás zelená barva naplňuje šíleným vztekem, a než se nadějete, už se vám honí hlavou, že jste mrtví. A to rozhodně nechci. Takže radši upřu pozornost na auto.

Je to tátův kombík. Jedny dveře mají broskvově krémovou barvu, ale zbytek auta je hnědý. Levé zadní světlo je prasklé. Okna jsou tmavá, až na to, že se v nich odráží neonový nápis motelu. Ze střešního nosiče a zadního okna visí jako ocásek provaz – na konci je dokonce roztřepený. Proto jsme tomu autu říkali Kráva. Velká, mohutná a hnědá s ocasem.

Tati, můžu si půjčit Krávu?

V Krávě před domem neparkuj, je to trapné.

Máma jela pro nákup svým autem, tak si místo něj vezmi Krávu.

Vidíte? Pocity: fuj. Přesně takhle se k vám vždycky připlíží.

Slečno Chiu, cítím… něco. Bolest na hrudi. Tíseň.

Je to hnusné. Je to hnusné stejně jako tenhle motel.

Asi bych se už přes to měla přenést a začít uvažovat o tom, jak je možné, že jsem mrtvá a stojím na parkovišti Marybelle Motor Lodge, co? Na jediném místě na Zemi, o kterém jsem si přísahala, že už se tam nikdy nevrátím.

Měla bych, ale neudělám to.

Vydám se směrem k autu. Chvěje se ve větru; odraz neonového nápisu se rozprskává po obou oknech u spolujezdce. Zastíním si oči a nahlédnu do něj přes sklo.

Na podlaze se povalují prázdné nádoby od jídla, z držáku na nápoje ve středovém panelu trčí tátovy sluneční brýle, na palubce leží figurka Naruta a ze zpětného zrcátka visí osvěžovač vzduchu ve tvaru čtyřlístku. Ale táta tu není. Ani Quinn.

Napřímím se a v okně zachytím svůj odraz.

Aspoň nevypadám jako zombie, což je super. Ani nejsem průhledná, takže se ze mě nejspíš nestal duch. Dokonce ani nevypadám, jako by mě při jízdě na kole srazilo auto, což je přesně to, co se stalo. Nemám na sobě stopy po pneumatikách ani mi neteče krev. Ani mě nepokrývají kousky vnitřností. Jsem to prostě já – s ostříhanými hnědými vlasy, hustým obočím a trochu špičatýma ušima – táta vždycky říkal, že jsem úplná lesní víla.

Takže jsem mrtvá a sama, ale ne zombie ani duch. A pořád trčím v New Jersey.

S tím se dá pracovat.

Za mnou je silnice (šedá), servis (hnědošedý) a recepce (šedá). Na ulici parkují auta (černá, bílá a šedá), ale nevidím tu žádné lidi. Okna recepce zachycují sluneční odlesky a lesknou se jako zrcadla. Při pohledu na ně mě rozbolí hlava, takže se otočím zpátky k motelu. Asi bych měla jít dovnitř?

Projdu pruhem přerostlé trávy a vstoupím na betonový plac před recepcí. Jsou tam dvojité skleněné dveře a okna, ale dovnitř nevidím kvůli odrazu světla a plakátům, které inzerují věci jako ceny pokojů, nabídky snídaní a minigolfové hřiště za motelem. Reklama na minigolf je na zatraceně dobrém plakátu: je na něm zachycená rodina s golfovými holemi, kterou obklopují klauni, obří houby a větrný mlýn. Smějí se, zatímco jim praskají hlavy. Vzpomenu si, jak na ten plakát ukázal táta a řekl: „Vidíš? Bude to zábava.“

Ty a já máme o zábavě dost jinou představu, tati.

Když zatlačím na dveře a vstoupím dovnitř, podle hlasitého hučení poznám, že za recepcí je zapnuté velké tepelné čerpadlo, stejně jako minule. Malé stužkovité klapky se kroutí a vlní, jelikož mezi nimi proudí horký vzduch. Já ale změnu teploty necítím.

Což je zvláštní.

Místnost je malá. Po mojí pravici se nachází stojan s letáky, na stěně pod topením visí ne moc zdařilý nákres aquaparku a uprostřed místnosti stojí dlouhý, dřevem obložený recepční pult. Stěny pokoje jsou limetkově zelené.

Na pultu stojí zvonek. Připadá mi, jako by ho někdo přilepil lepicí páskou k laminátu. Vykročím vpřed, abych na něj zazvonila, ale pak ztuhnu.

Za pultem je stůl a u něj sedí člověk.

Hlavu má skloněnou a obličej schovaný za počítačem. Je to jeden z těch těžkopádných, starých, béžových krámů. Jediné, co z onoho člověka vidím, jsou jeho lesklé černé vlasy. Uprostřed je dělí pěšinka a jsou pořádně krepaté. Člověk si něco brouká. Ta písnička je mi povědomá, ale nedokážu ji nikam zařadit. Připadá mi to jako déjà vu nebo tak něco.

Odkašlu si.

Hlava se nepohne.

Na lístku přilepeném vedle zvonku zažloutlou, odlepující se páskou stojí: Zvonit, prosím!

Stisknu tlačítko. Zní jako elektronický zvonek a v malém prostoru je zvonění hlasité a pronikavé.

Po malé odmlce se hlava zvedne. Patří dívce. Je stejně stará jako já, vlasy jí sahají po ramena, má velké hnědé oči, zamyšleně zkroucené rty a špičatou bradu. Je hezká. Opravdu hezká.

Přimhouří na mě oči a prohlédne si mě od hlavy k patě. Taky se na sebe podívám.

Až teď si uvědomím, že na sobě nemám stejné oblečení jako při té záležitosti s rozbitým kolem a autem. Místo toho jsem oblečená tak, jak jsem byla v den, kdy jsme sem přijeli. Mám na sobě věci, co jsem na sebe hodila ve tři ráno, napůl rozespalá a v panice. Tričko s Mickey Mousem, ve kterém jsem spala, velkou černo-bílou kostkovanou flanelovou košili, černé džíny a conversky, které jsem měla už dávno vyhodit, jelikož se mi na nich napůl odlepila gumová podrážka.

„Ty jsi Tegan Mastersová,“ pronese dívka táhlým, hlubokým a chraplavým hlasem. Na nose, který při pohledu na mě svraští, má rozeseté pihy.

Nervózně přešlápnu z nohy na nohu. „To jsem.“

„Chceš se zaregistrovat.“ Neptá se. Poklepe si propiskou na rty. Je to jedno z těch čtyřbarevných kuličkových per (fialových, červených, černých a zelených).

„Opravdu?“

Přikývne. „Pokoj čtyřiaosmdesát. Heslo k internetu je ‚není tu Wi-Fi‘, ale máme minigolf, placenou televizi a bazén ve tvaru duhy.“

Nakloní hlavu na stranu a mezi obočím se jí udělá vráska. Mám pocit, že nesplňuju její očekávání.

Znovu se mi sevře srdce. Slečno Chiu, já mám… strach.

Obejmu se, jako by mi byla zima, i když není. Jsem jen mrtvá a dost zmatená. „Promiň, ale kde to vůbec jsem?“

Dívka se opře ve vrzající kancelářské židli a usměje se. Ne zubatým úsměvem – rty se jí jen zkroutí do čehosi křivého. Což mě moc neuklidňuje. Vlastně spíš naopak.

„Omlouvám se,“ pronese. „To jsem asi měla říct nejdřív, co?“ Roztáhne ruce jako miniaturní Kristus Vykupitel za recepcí dvouhvězdičkového motelu. „Vítej,“ dodá, „v nebi.“

2

Vítej v nebi…

Zvednu prst: Počkej prosím, zatímco budu vyšilovat.

„Je možné, že se mi to celé jen zdá?“ zeptám se nakonec. Můj hlas je nepřirozeně vysoký. Cizí člověk by si toho nevšiml, ale mně to zní stejně drásavě jako sirény v tiché předměstské ulici. Což byl mimochodem poslední zvuk, který jsem slyšela před… předtím. Byly vzdálené. Příliš vzdálené. Ale pamatuju si je. Nikdy na ně nezapomenu.

Tajemná dívka za stolem zakroutí hlavou a její lesklé černé mikádo se zhoupne ze strany na stranu. „Ne.“

Zhluboka se nadechnu. (Opravdu? Jsem mrtvá, takže…) „A co kóma?“

Ve skutečnosti nepochybuju o tom, že jsem mrtvá. Ale jedna věc je být mrtvá a druhá být přivítána v nebi, které vypadá jako děsný motel v New Jersey.

„Kóma není zrovna můj obor,“ pokrčí rameny.

Nechápavě zamrkám. „Není… cože?“

Postaví se a… tak jo, tohle by mohlo být nebe, protože tajemná dívka má křídla.

Slečno Chiu, teď už se fakt bojím.

Jsou sklopená u jejích zad, ale nedá se popřít, že jsou to křídla. Nadýchaná, perleťová a malinko průsvitná. Mnohem menší než monstrózní perutě archandělů, které si pamatuju z osmi měsíců a šesti dnů, co jsem strávila v katolické škole.

Křídla.

Na andělovi.

Který vypadá jako šestnáctiletá holka.

Která stojí na recepci motelu Marybelle Motor Lodge a vítá mě v nebi.

Dotyčný anděl otevře ústa, aby promluvil, ale já mu zamávám před obličejem stále zdviženým prstem. Ještě chvíli zůstanu zticha a pokusím se nezvracet. Potřebuju minutku na rozmyšlenou. Pořádně se – asi – nadechnu.

Asi, protože jsem mrtvá.

Mrtvá.

Slečno Chiu, být mrtvá ve mně vzbuzuje určité pocity.

První věc, kterou cítím, je překvapivé odhodlání to jednoduše přijmout. Viděla jsem Lovce duchů. Vím, jak se rodí ti vzteklí, a nelíbí se mi představa, že bych uvízla ve světě jako pomstychtivý duch, strašící na křižovatce v Pittsburghu.

Takže mě neděsí fakt, že jsem mrtvá. Jde o ty ostatní věci. Takové ty hnusné věci, jako že je mi teprve šestnáct a proč já? A kdo se teď postará o tátu a Quinn?

A taky fakt nechápu, proč nebe vypadá jako Marybelle Motor Lodge ve Wildwoodu v New Jersey. Když jsem tu zaživa strávila pár dní, nebylo to žádné terno. Vlastně to bylo fakt špatné. Tohle tudíž nemůže být nebe. Nebo jestli ano, musí to být jen jeho malá část. Místo, kde se dá říct: Hele, pamatuješ, jak byl život někdy mizerný? Tak s tím si už nemusíš dělat starosti! V nebi zažiješ jen samé dobré časy, bejby!

Za normálních okolností bych se na to zeptala Clem – je to moje nejlepší kamarádka, je chytrá a ví úplně všechno. Ale teď tu není. Nikdo z mých přátel tu není. Jsem tady sama.

Skoro sama.

Anděl netrpělivě poklepává nohou, takže prst spustím. Moje komplikované pocity z toho, že jsem mrtvá, budou muset počkat. Zdá se, že jim nedokážu čelit, aniž by se mi zvedl žaludek. Jsou příliš nové. Tak nové, že na nich ještě zůstaly stopy po pneumatikách. Prozatím je v sobě zamknu a budu předstírat, že neexistují. Pocity. Fuj.

„Já jsem Zelda,“ představí se mi dívka. Anděl.

Zelda? „Jako ta –“

„Ne. Tohle je tvoje osobní nebe, které jsem sama navrhla. Tady v nebi neúnavně pracujeme na tom, aby byl tvůj věčný odpočinek co nejšťastnější.“ Její hlas zní roboticky, jako by to odříkávala zpaměti. „Chápeme, že být mrtvý může být zpočátku dezorientující a že to možná nebudeš chtít přijmout. Pokud bys pocítila dočasné odmítnutí skutečnosti, nabídneme ti pět bezplatných poradenských sezení. Pokud budeš potřebovat další informace o této nebo jakékoli jiné službě, kterou poskytujeme, zeptej se svého přátelského osobního anděla alias mě alias Zeldy.“ Od celé té záležitosti, kdy mě uvítala v nebi, se ani jednou neusmála. A i její předchozí úsměv byl tak trochu sarkastický.

Zelda vystoupí zpoza stolu. Není taková, jak jsem si myslela, že anděl vypadá. Ne že bych o tom někdy moc přemýšlela. V hlavě jsem měla asi dvě představy: nahé buclaté dítě s lukem a šípy a děsivého nabušeného frajera s dlouhými blonďatými vlasy, tógou a obřími křídly.

Ale ona vypadá jako já. Jako obyčejná holka. Má na sobě vybledlou černou mikinu zastrčenou do pohodlných džínů, jasně červené ponožky a Doc Martensy – ty roztomilé ve stylu Mary Jane. Navíc je malá.

„Máš nějaké otázky?“ zeptá se.

„Asi tak tisíc.“

Přikývne, ohne prst a pokyne mi jím. „Tak pojď se mnou, Tegan Mastersová.“ Zmizí za dveřmi recepce dřív, než stihnu položit jakýkoli dotaz.

Pospíším si za ní, jelikož nechci ztratit z dohledu jedinou osobu, kterou tady znám. Naštěstí na mě čeká uprostřed zarostlého záhonu mezi chodníkem a bazénem.

„Jak vidíš, každá drobnost tu byla vytvořena s dokonalým smyslem pro detail.“ Ukáže na neonový nápis, plevel a vodu zelenou od řas, jež jemně šplouchá o okraj bazénu. „Bude to přesně takové, jak si to pamatuješ.“

Podívám se, kam ukazuje její natažená ruka. Je to přesně tak, jak si to pamatuju, v tom má pravdu: je tu listí, mrtvý hmyz plovoucí v bazénu, a jé, podívejte, dokonce i stejný vodou nasáklý tampon pohupující se na hladině. Mýlí se ale, že by mi záleželo na tom, jak dobře se tenhle motel podařilo nebo nepodařilo napodobit. Jen se chci dostat do skutečného nebe. Do té části, kterou si užiju.

Otevřu ústa, abych to řekla, jenže ona se otočí na podpatku a odkráčí pryč, než ze sebe stihnu vypravit jediné slovo. Následuju ji, ale v žaludku se mi usadí strach. Ignoruju ho stejně jako svoje pocity.

„Tvůj pokoj je tamhle.“ Mávne rukou zpátky ke vzdálené straně podkovy. „Za chvíli se tam vrátíme.“

Ohlédnu se přes rameno. Nedokážu určit přesné dveře, ale vzpomínám si, že minule byl náš pokoj v druhém patře, kdesi uprostřed. Číslo viselo nakřivo a dřevo bylo dole oprýskané poté, co táta druhý den kopnul do dveří.

Zatímco pospíchám za Zeldou po nezakryté cestě mezi kancelářským blokem a motelovými pokoji, napadá mě jediné: křídla. Nemůžu si pomoct a zírám na ně.

Asi je to neslušné, co? Jako když je na člověku něco jiného a vy na to pořád okouníte. Je to neomalené, ne?

Quinn má na obličeji mateřské znaménko. Teta Lily tomu říkala skvrna od portského, ovšem mně se ten výraz nikdy nelíbil. Skvrna je něco, čeho se člověk chce zbavit, ale Quinnino mateřské znaménko je krásné. Chci říct, že Quinn by bez té sytě červené skvrny, která zdobí její pravou tvář, ani nebyla Quinn. Znaménko vypadá jako schoulená spící kočka. Quinn kočku vždycky chtěla, takže se na sebe občas usměje do zrcadla, jemně si přejede prsty po lícní kosti a zavrní. Občas jsem ale přistihla mámu, jak zamračeně přejíždí očima po Quinnině tváři a cukají jí prsty, jako by měla chuť popadnout houbičku a jednoduše ji vydrhnout.

Nenáviděla jsem ji za to.

Nenáviděla jsem ji za spoustu věcí.

Každopádně mi došlo, že zírání na Zeldina křídla je něco podobného, a teď se cítím provinile. Na druhou stranu jsou mateřská znaménka normální, a křídla tak nějak ne.

Ale jsou krásná.

„Ta-dá!“ řekne Zelda. Zastaví se na konci chodníku a mávne rukou na minigolfové hřiště. „Devět jamek, každá šílenější než ta předchozí. Na minigolfovém hřišti Marybelle Motor Lodge se nikdy nebudeš nudit. Což je dobře, protože tu budeš celou věčnost.“

Zůstanu na ni zírat ve snaze zjistit, jestli si nedělá legraci. Těžko říct. Myslím, že by mohla být jedním z těch lidí, kteří říkají vážné i vtipné věci stejným hlasem.

Ona mi můj pohled opětuje a zalesknou se jí oči, jako by mě vyzývala nebo tak něco.

Rychle se od ní odvrátím a pohlédnu na golfové hřiště. Je stejné, jak si pamatuju. Je tam rozbitý větrný mlýn, dinosaurus bez hlavy, roztrhané vlajky vlnící se ve větru, nepřirozená zeleň umělé trávy a dusivý pocit beznaděje.

Otočím se a ona se na mě pořád dívá pohledem plným očekávání. Vítr jí cuchá vlasy. „Viděla jsi ten větrný mlýn?“ Ukáže na pátou jamku, kde se větrný mlýn – kterému chybí dvě lopatky – pomalu otáčí a skřípe jako staré kosti.

Mám pocit, že chce, abych se tu pořádně rozhlédla a ocenila její práci.

Tak fajn.

Prohlédnu si golfové hřiště.

Projdu se po umělé trávě a zatřepu stožáry, dokud špinavá dešťová voda, která ucpává jamky, nevystříkne přes okraj. Nakonec se zastavím u obřího psychedelického hřibu.

Na zemi leží bota.

Teniska. Kdysi byla bílá, ale teď je šedá – špinavou, nemytou šedí. Leží na boku a v podrážkách jsou zaklíněné kusy bláta a trávy – skutečné trávy.

Zírám na botu a pokusím se co nejvíc ignorovat svoje svírající se srdce.

„Každý detail jsme vystihli správně,“ řekne Zelda.

Nadskočím. Andělé mají zjevně zvláštní schopnost se k člověku nenápadně připlížit. Zeldiny oči přelétnou k botě a pak se vrátí zpátky ke mně.

„To vidím,“ zamumlám.

Zkříží ruce na prsou, přimhouří oči a pozorně mě sleduje. Mám pocit, že něco hledá. Nejspíš to ale nenajde, protože se zakaboní a odvrátí se ode mě.

„Tak pojď,“ vyštěkne. „Ukážu ti tvůj pokoj.“

Naposledy se podívám na botu, pak se zhluboka nadechnu a otočím se. Následuju její hlas, tančící ve větru.

„… a vlažnou pizzu z toho podniku dole u silnice, s houbami a ananasem navíc. Nemusíš si ani nic objednávat – v přesných intervalech se ti v pokoji objeví stejná donáška, jakou jsi měla, když jsi byla v opravdové Marybelle. A z automatu v odpočívárně můžeš vypít tolik limonády pokojové teploty, kolik chceš. Což mi připomíná: nezapomeň na fotbálek. Míčky jsem schovala na stejné místo, kde byly minule. Nikdy jsi je nenašla, co? Ale jak jsem říkala, budeš tu celou věčnost, tak ti držím palce, aby se ti to podařilo.“

Ocitneme se zpátky u bazénu, kde se odhodlám ji požádat, aby přestala. Otočí se a podívá se na mě s odtažitou zvědavostí. Jako bych byla vzácný motýl, kterého se chystá omráčit chloroformem a probodnout jehlou.

„Dobře, ale kde je ta část s nebem?“ zeptám se.

Zmateně nakloní hlavu na stranu.

Pokusím se zůstat klidná. Nechci vyšilovat. Jestli je tohle nebe, proč mám pocit, že každou chvíli vybouchnu? „Víš, ta část se všemi těmi dobrými věcmi? Pohodovými mrtvými lidmi, které chci potkat, dobrým jídlem, všemi japonskými komiksy, které si kdy budu chtít přečíst, mými oblíbenými televizními pořady, co se budou přehrávat ve smyčce, a harfovou hudbou. Elvisem.“ Zvednu ruce. „Kde je to nebe?“

„Tohle je nebe,“ odpoví.

„Ne. Tohle je Marybelle Motor Lodge. Je to ten nejhorší motel v New Jersey. Prožila jsem tady nejhorší víkend svého života.“

Zamračí se. „To není pravda.“

Ukážu na tampon, který se pohupuje na kraji bazénu. „Ale je.“

„Ne, souhlasím s tím, že tohle je Marybelle Motor Lodge,“ řekne. „Sama jsem ho pro tebe vytvořila. Odvedla jsem skvělou a detailní práci.“ Teď ukáže na tampon sama. „S čím nesouhlasím, je tvrzení, že jsi tu prožila nejhorší víkend svého života.“

Zasměju se. Musím. Buď se budu smát, brečet, křičet, nebo všechno najednou. Ruce se mi zkroutí v pěst. Je zvláštní cítit, jak se mi nehty otírají o jemnou kůži dlaní. Protože jestli jsem mrtvá, neměla bych to cítit. Protože jestli je tohle nebe, jak můžu vnímat bolest? Protože jestli je tohle nebe, proč vypadá jako zatracený motorest Marybelle?

„Poslyš,“ zkříží Zelda ruce na prsou. „Nebe je přesnou kopií tvojí nejšťastnější vzpomínky na Zemi. Zanalyzujeme celou tvoji existenci, provedeme několik vážně složitých matematických rovnic a určíme okamžik, kdy jsi dosáhla vrcholu štěstí. Pak ho do nejmenších detailů zrekonstruujeme, aby ses v té vzpomínce mohla radovat navěky.“

Chvíli se snažím její slova zpracovat. Trvá mi to několik vteřin.

„Ne,“ namítnu.

„Ano,“ řekne Zelda. „Ukážu ti to.“ Zakmitá prsty a prásk! Klopýtnu vzad, protože najednou se uprostřed vzduchu vznáší obrovský obraz. Jako bych se dívala na filmové plátno, ale ve skutečnosti tam žádné plátno není, jen pixely visící ve vzduchu. V obraze zahlédnu vnitřek našeho motelového pokoje. S Quinn se choulíme v posteli a třeseme se zimou, protože topení je rozbité.

Tohle je moje vzpomínka. Přehrává se na plovoucím filmovém plátně.

Proč se s tátou hádáte? zeptá se Quinn. Její hlas! Bože. Silně se kousnu do rtu a pokusím se odvrátit pozornost od bolesti v srdci. „Vypni to,“ poručím Zeldě. Ona to ale neudělá. Na obrazovce zavrzají dveře. Táta si sundá kabát. Na opraváře už je pozdě… zítra… co kdybychom si postavili pevnost z dek? Nedokážu ho poslouchat. Nedokážu.

„Zastav to. Prosím.“ Otočím se k Zeldě. Suše se usmívá na obrazovku, zatímco se táta, já a Quinn choulíme v pevnosti z dek, jíme studenou pizzu a sledujeme televizi, jako by se náš svět zrovna nerozpadal. Táta začne zpívat písničku od Johna Denvera. Leaving on a jet plane. Nesnesu se na to dívat. Nechci se na to dívat. Já se bojím, zašeptá moje druhé já a rozpláče se. Já taky, řekne táta. Ale jsme tým. Ať se stane cokoli, budeme držet při sobě. Jsem tady. Neopustím tě. Jsi celý můj svět.

„Vypni to!“

Zelda mávne prsty a magické filmové pixely zmizí.

Pyšně se usměje. „Vidíš? Nejšťastnější okamžik.“

„Děláš si srandu?“ vykřiknu. Znovu si připadám, jako by mě srazilo auto. Zdusím v sobě zoufalý, nevěřícný smích. „Myslíš, že tohle byla moje nejšťastnější vzpomínka?“

Zelda nechápavě zamrká. „Ano.“

„Vždyť jsem brečela!“

„Ano, brečela.“

Zakroutím hlavou. „Upřímně? Nestojíš za nic.“

Odfrkne si. „Upřímně? Chováš se jako kretén.“

Je možné, že mi anděl právě vynadal? „Já? Já že se chovám jako kretén?“

„Ani nemusím počítat matematické rovnice, abych určila, že ano, právě teď ses oficiálně stala královnou Kreténie.“

Několik okamžiků mi trvá, než vybuchnu. „Tak fajn,“ řeknu. Jsem v klidu. Naprosto nevzrušená. Úplně v pohodě. „Jestli se mám smířit s tím, že tohle byla moje nejšťastnější vzpomínka – což mimochodem nebyla – a že mě bude bavit trávit věčnost v nejhorším motelu v New Jersey – což mimochodem nebude –, kde jsou táta a Quinn? Jestli je tohle replika toho víkendu, proč tu nejsou?“

Zelda netrpělivě mávne rukou. „Tohle neděláme. Nechceme, aby se lidi fixovali na fingované verze svých blízkých, takže se držíme jen tvorby míst. Lidem to pomáhá posunout se dál.“

„Posunout kam? Tohle je nebe. Říkala jsi, že tu budu trčet celou věčnost.“

Nesouhlasně zamlaská. „Promiň. Víc ti říct nemůžu. Spoiler.“

Zhluboka se nadechnu, potlačím frustraci a začnu uvažovat nad tím, že se vrátím ke svojí teorii o snu nebo možná kómatu. Protože tohle nemůže být nebe. Tohle je…

„Aha!“ Projede mnou úleva. Zasměju se. „Už chápu, co se pokazilo. Tohle je omyl. Tohle,“ – mávnu kolem sebe rukou – „je moje nejhorší vzpomínka. Došlo tu k nějaké chybě. Podívali jste se na čísla vzhůru nohama nebo tak něco.“

Zelda se nezasměje spolu se mnou. „K žádné chybě nedošlo,“ procedí skrz zatnuté zuby. „Čísla jsem prověřila sama. Jsem ve své práci dobrá.“

Ustoupím o krok vzad. Nechci naštvat anděla. Jsem si celkem jistá, že jsou tak trochu pomstychtiví. A když je naštveš, tak tě určitě sejmou. Na druhou stranu ale nechci být navždy uvězněná v Marybelle jen kvůli tomu, abych nikoho nevytočila.

„Jsem si jistá, že jsi ve své práci skvělá,“ prohlásím, „ale možná se ti rozbil tvůj andělský počítač, který jsi používala k procházení těch čísel.“

Obrátí oči v sloup a ze zadní kapsy vytáhne brožurku. „Tohle budeš potřebovat.“ Vrazí mi ji do rukou. „Jednoduše mě následuj, ano? Ještě ti musím ukázat tvůj pokoj. Je to moje práce. Jsem ve svojí práci dobrá.“ Odpochoduje pryč.

Co to má sakra být? Podívám se na leták, který mi podstrčila. Je na něm moje fotka. Přesně taková jsem teď – mám na sobě stejné oblečení, stejný účes a stejné díry v botách. Na fotce ale couvám, kroutím hlavou, zvedám ruce vzhůru dlaněmi a oči mám dokořán. Z úst se mi vyvalí bublina: „Já? Mrtvá? To snad ne!“ Dole je velkými písmeny napsáno: MÁTE PROBLÉM PŘIJMOUT SVOJI SMRT? OBRAŤTE SE NA JEDNOHO Z NAŠICH PŘÁTELSKÝCH PORADCŮ JEŠTĚ DNES!

Zmačkám leták do kuličky a hodím ho do bazénu.

Pokoj je zelená díra plná deprese.

Dvě manželské postele (jedna je uprostřed proleželá a leží na ní pomačkaná zelená deka), maličká koupelna (se zelenými kachličkami, zeleným umyvadlem a zeleným záchodem), kuchyňka (bez vidliček), televize (která není zelená), skříň (také není zelená), topení u zdi (krémové, rozbité), dvě stojací lampy (jedna bzučí a druhá ne, obě zelené), vzorované tapety (s palmovými listy a velmi zelené), komoda (horní zásuvka se při otevírání zasekává, také zelená) a roztřepený koberec (hádejte, jakou má barvu).

Bylo by mi to povědomé, i kdybych to právě neviděla v andělské televizi. A když už je řeč o andělech…

Zelda zmizela. „Kdybys něco potřebovala, zazvoň na recepci nebo vytoč devítku pro pokojovou službu,“ řekla a pak puf! – jako při kouzelnickém triku.

Teď jsem tu zůstala opravdu sama.

Otevřu okno, ale zápach vlhkosti, potu a zkyslého mléka vůbec nezmizí. Nadechnu se – možná – a rozhlédnu se kolem sebe. Všechno je tu opravdu stejné jako poprvé. Dokonce i můj kufr leží uprostřed pokoje. Přesně tam, kam jsem ho položila a celý víkend s ním odmítala pohnout.

Tu noc, co jsme sem přijeli, vtrhl táta ve tři ráno do mého pokoje a zatřásl mnou, abych se vzbudila. Ve tváři měl maniakální úsměv. „Sbal si věci, Teegs. Jedeme na dovolenou.“ Napůl rozespalá, zmatená a vyděšená jsem popadla první věci, které jsem viděla, a nacpala je do kufru: nesourodé ponožky, příliš málo kalhotek, moc džínů a svetr, který se mi ani nelíbil. Žádný kabát. Žádná nabíječka.

V autě se Quinn rozbrečela a já se zeptala táty, co se to sakra děje – kdo se rozhodne jet v pátek ve tři ráno na dovolenou? Jasně, v pondělí měl být svátek, ale dnes jsme obě chyběly ve škole. A co máma? V sobotu se měla vrátit z Dallasu. Co se stane, až dorazí domů a my tam nebudeme? Táta ale jen sevřel v rukou volant a neodpověděl. Prostě jel dál a dál a dál.

Takže nechat kufr stát uprostřed mého pokoje byla pomsta. Cítila jsem se vítězoslavně pokaždé, když o něj táta zakopl a zaklel. Hned první noc mi Quinn řekla, ať ho někam uklidím. Když jsem to neudělala, sedla si do něj. Řekla jsem jí, ať si tam klidně spí. Aspoň se s ní nebudu muset dělit o postel. Jenom zavrtěla zadkem a oznámila mi, že všechny moje věci teď na sobě budou mít bakterie. Táta jí řekl, ať přestane šířit zadkové bacily a jde spát.

Vážně si Zelda myslí, že když jsem jedla rozmočenou pizzu v mizerné pevnosti z dek, byla to moje nejšťastnější vzpomínka?

Dojdu ke vzdálenější posteli a posadím se na okraj matrace. Skřípe přesně tak, jak si to pamatuju.

Možná jsem v pekle.

Zaživa jsem nebyla zrovna dokonalá: jednou jsem z krámu ukradla balení sušenek. Tenhle rok jsem se s tátou hodně hádala. Na Díkůvzdání jsem podváděla v Monopolech. Jo. Možná jsem vážně v pekle.

Začnu poskakovat nahoru a dolů, jen aby se postel rozvrzala. Protože ticho je sice hlasité, ale myšlenky v mojí hlavě ještě hlasitější.

Je mi teprve šestnáct. Proč zrovna já? Kdo se postará o tátu a Quinn? Kdo se bude s Clem dělit o hrnek s pudinkem? Ví to už máma?

Zajímá ji to vůbec?

Popadnu ovladač a zapnu televizi.

Posledně jsme se s Quinn celý víkend dívaly na animák. Snorks. Nikdy předtím jsem ho neviděla, jelikož byl dost starý, ale vysílali jeden díl za druhým a my se nudily a já si ty divné potvory se šnorchlovitou hlavou po chvíli docela oblíbila. Navíc mi v hlavě utkvěla znělka.

Teď ten animák hraje v televizi a já si něco uvědomím: je to ta písnička, kterou si Zelda broukala na recepci. Věděla jsem, že si ji pamatuju.

Zkusím přepnout na jiný kanál, ale ať kliknu, kolikrát chci, vždycky tam běží ten samý pořad. Protože když jsme tu byly s Quinn, sledovaly jsme jen jeden kanál. A Zelda je perfekcionistka, která každý detail vystihla správně.

Budu tu celou věčnost a můžu se dívat jen na Snorks.

Zasměju se.

Rozbrečím se.

Rozkřičím se.

Zesílím zvuk tak moc, až to bolí. Tak moc, až to není zvuk, ale fyzický pocit. Pořád mačkám palec na tlačítku hlasitosti, i když už to víc nejde. Silně ho stisknu, držím a nepustím, ačkoli mě bolí palec. V útrobách se mi nahromadí klubko úzkosti velikosti planety. Uvnitř musím být mnohem větší, než jsem si myslela, aby se tam celé vešlo.

Ušní bubínky mi pulzují a už bych neměla být schopná vůbec myslet, ale jsem: proč zrovna já?

Mrštím ovladačem přes celou místnost. Jakmile dopadne na koberec, pouzdro se rozpadne, baterie vyskočí ven a kutálí se, dokud nenarazí na dlaždice v koupelně. Padnu zpátky na postel a svezu se do proleženiny, která se propadla pod mojí vahou.

Slečno Chiu, já chci domů.

(BOTY, KTERÉ TU NĚKDO NECHAL)

Tegan nikdy neviděla oceán. Bylo jí patnáct a nikdy nebyla dál na východ než v Harrisburgu. Ale teď ho cítila. Na parkovišti hotelu Marybelle Motor Lodge, šest bloků od pobřeží, byla ve vzduchu silně cítit slanost a Tegan ji zhluboka vdechovala. Na jazyku jí ulpěla její chuť. Sůl jí na rtech zanechala pachuť, kterou pomalu olízla a polkla. Oceán byl teď i uvnitř ní.

Kéž by ho tak mohla vidět!

„Je tu zima.“

Ten hlas se ozval za jejími zády. Tegan se ohlédla přes rameno na svoji malou sestřičku, která se krčila u bazénu. V jedné ruce držela vycpanou opičku a druhou měla ponořenou do vody. Byl říjen a na plavání bylo moc chladno. Bazén měl být dávno vypuštěný. V motelu ale už dlouho nikdo neuklízel ani se o nic nestaral. Quinn vytáhla ruku z vody a zachvěla se. „Proč je tu taková zima?“

„Kde máš bundu?“ Tegan k ní přešla. Byly tu teprve hodinu; zajímalo ji, jak dlouho bude trvat, než umrznou.

Quinn pokrčila rameny. „Co to je?“ Ukázala na vodu – na malé bílé cosi pohupující se na hladině. Tegan si všimla listů, mrtvého hmyzu a obalu od bonbonu, ale pak si uvědomila, že Quinn ukazuje na tampon. Nevypadal jako použitý, byl však nacucaný vodou z bazénu. Malá šňůrka se za ním pohupovala jako ocásek.

„Neplav tam,“ řekla Tegan. Zatahala Quinn za límec.

„Protože je tam zima?“

„Protože je tam tampon a mrtvá vosa a jo, protože je tam zima.“

„Já se nudím,“ řekla Quinn.

Já taky, pomyslela si Tegan. V tomhle počasí by vůbec neměly být venku, ale pokoj byl moc malý, moc zelený a moc tichý. Podívala se na dveře. Seděl její táta pořád na kraji postele? Pořád se hrbil nad telefonem a zíral na prázdný displej? Od jejich příjezdu se téměř nepohnul. Hodiny a hodiny jízdy a pak… nic.

Proč jsme tady? chtělo se jí křičet.

Ale zůstala zticha.

„Opičák popelničák se nudí taky,“ řekla Quinn. Strčila hračku Tegan do obličeje. „Chce si zahrát minigolf.“

Obloha byla plná těžkých, šedých mraků. Tegan připadalo, že je k nim moc blízko. Jako by se o ně mohla otřít hlavou, kdyby si stoupla na špičky.

Tegan následovala Quinn k minigolfovému hřišti. Bylo tam devět jamek. Zářivě zelená umělá tráva. Rozbitý větrný mlýn. Červeno-bílý hřib jako z Alenky v říši divů.

„Podívej! Princezna tu nechala střevíček!“ vykřikla Quinn.

Tegan se propletla hřištěm a našla Quinn, jak ukazuje na zablácenou tenisku, která ležela na boku uprostřed trávníku.

„V té houbě bydlí Popelka a nechala tady střevíček,“ pokračovala Quinn. Vymýšlení příběhů jí šlo. Přikrčila se a šťouchla do boty. „Princezna spěchala. Uprostřed noci král řekl, že musí odjet, takže se sbalila, jak nejrychleji mohla, a nechala tady svůj oblíbený střevíček. A to ji mrzelo.“ Quinn vzhlédla a přimhouřila oči. „Myslíš, že je máma smutná, že jsme ji nechali doma?“

„Máma je v Dallasu. To přece víš. Pomáhá tetě Lily se stěhováním. Zítra se vrátí.“

„Vrátíme se zítra i my?“

„Ano,“ řekla Tegan, ale připadalo jí to jako lež.

Tegan se zamračila na tenisku. Její táta tvrdil, že podle bot poznáš člověka. Takže možná se toho dá hodně poznat i podle bot, které někdo někde odhodí. Tahle teniska byla stará a plná děr. Stejně jako conversky, jichž se Tegan odmítala vzdát.

Quinn ponořila tlapku Opičáka popelničáka do otvoru v botě. „Nepadne ti,“ zašeptala. „Nejsi princezna.“

Tegan, třesoucí se zimou, vytáhla telefon: zbývaly jí dvě procenta baterie. Chtěla poslat zprávu Clem, která měla vždycky na všechno odpověď.

Možná by věděla, proč jeli šest hodin uprostřed noci. Proč její táta zastavil v prvním motelu, který ve Wildwoodu spatřil. Proč zalezl rovnou do postele a od té doby se ani nehnul. Proč jí neřekl, co se děje.

Ale Clem byla celý víkend na túře s Lou; odjela ve čtvrtek a vrátí se až v úterý. Teganiny poslední dvě zprávy její nejlepší kamarádce zůstaly bez odpovědi.

Zarazila se s palcem nad displejem.

Mohla by poslat zprávu mámě. Možná. Zlobila by se? Přišla by je zachránit? Tegan si otevřela jejich chat; poslední zpráva byla tři týdny stará:

Mami, máš nás vyzvednout.

Kde jsi?

Jedno procento baterie.

„Tady jste.“

Nadskočila leknutím, a když se otočila, zjistila, že u brány stojí její táta. Zjevně si o ně dělal starost. „Nevěděl jsem, kde jste,“ řekl.

Tegan se zamračila a strčila si telefon do zadní kapsy. „Nešly jsme daleko.“

„Musíte mi to říct,“ napomenul je. „Musíte mi říct, když někam odejdete.“ Jeho strach byl hmatatelný – byl větší než ona sama. Couvla před ním.

„Našla jsem botu,“ ozvala se Quinn. „Můžeš si ji vyzkoušet, jestli ti padne.“

Její táta se usmál. „Pojďte zpátky do pokoje,“ řekl. „Objednal jsem pizzu.“

„Pizza!“ vykřikla Quinn. Vyskočila na nohy a kopla teniskou do nohy houby. Pak s rozevlátými vlasy odskákala pryč. Opičák popelničák se rozevlál taky.

Ale Tegan nedokázala přimět nohy k pohybu. Proč jsme tady? Proč mi nechceš říct, co se děje? Čeho se bojíš?

„Pojď.“ Táta jí pokynul, aby ho následovala. „Pizza dorazí každou chvíli.“

V dálce Quinn zaskandovala: „Pizza, pizza, pizza!“

Tegan se zhluboka nadechla a naplnila si plíce oceánem. „Tak dobře,“ řekla. Polkla svoje otázky a slízla si je ze rtů jako mořskou sůl.

3

Probudím se mrtvá v motelovém pokoji.

Ležím na boku uprostřed postele. Nohy mám pokrčené a ruce zastrčené mezi stehny. Nejdou mi otevřít oči – mám je zalepené ospalky, což je sice nechutné, ale zároveň to dokazuje, že tohle rozhodně není nebe, ne?

Posadím se; záda mě bolí od mizerné matrace. V pokoji je tma a klid. Budík ukazuje 3.07, ale vzpomenu si, že byl celý víkend rozbitý a vždycky ukazoval jen 3.07. Takže ani nevím, kolik je doopravdy. Můj telefon leží jako nepoužitelný kus plastu na nočním stolku – nejspíš proto, že byl většinu času, co jsem strávila v Marybelle, vybitý. Každopádně – kdo ví, jestli je v nebi vůbec signál…

Odhrnu přikrývku. Nohy mám holé a kolena kostnatá. Pořád ještě necítím chlad, jen peříčkově jemný dotek vzduchu na kůži. Jak je možné, že mě něco bolí a dělají se mi ospalky, ale chlad nevnímám? Možná je to jednorázový nebeský bonus: jsi mrtvá, ale už nikdy ti nebude zima.

Vstanu a začnu se prohrabávat v kufru, abych se převlékla.

Mám jeden dotaz: kdo v nebi pere prádlo? Vyčistí se mi oblečení přes noc zázračně samo (upřímně řečeno by to byl můj vysněný scénář), nebo mi za čtyři dny dojdou kalhotky a budu si je muset vyprat ručně v umyvadle? Jsem v pokušení vytočit devítku a zeptat se Zeldy. Ale neudělám to.

Osprchuju se v nejmenší koupelně na světě. Dlouho stojím pod vlažným proudem vody a počítám praskliny na dlaždicích.

Třiačtyřicet.

Potřebuju se vůbec v posmrtném životě sprchovat?

Obléknu se, zůstanu stát uprostřed místnosti a zírám do prázdna. Nejsem si jistá, co dál. Mám na výběr mezi minigolfem, Snorks, spánkem, koupáním ve vodě s plovoucím tamponem, pláčem nebo jídlem.

Vyberu si jídlo.

Venku panuje šeď časného rána a skrz mraky vykukují žhavé paprsky světla. Vzduch je cítit solí, výpary z aut a otevřeným odpadkovým košem dole pod schody.

Když procházím kolem bazénu, voda se vlní ve větru. Mrtvé listí, vosa a nafouklý tampon si spokojeně dělají své.

Měla bych další dotaz: jak dlouho bude trvat, než tamponu přiřadím lidské vlastnosti a začnu ho považovat za svého nejlepšího přítele, protože mi bude chybět společnost? Tampon Tammy.

Ahoj, Tammy, jak se dneska máš? Jdeš si zaplavat? To je super. Co já? Ne, na plavání je moc zima. Nejspíš se po milionté podívám na Snorks. Protože mě nikdy neomrzí dívat se na stejný animák pořád dokola, ne? Uvidíme se později, kotě!

Slečno Chiu, už mi z toho hrabe.

Snídaně se podává v přízemí za recepcí. Pamatuju si to z minula: mají tam bufet, takový ten s vlažným jídlem, které se paří pod stříbrnými kopulovitými věcičkami, toustovačem, kterému trvá čtyři pokusy, než začne fungovat, a smaženými bramborami, které jsou na povrchu rozmočené a uprostřed nedopečené.

Dveře jsou pootevřené. Zatlačím do nich špičkou boty. Hrozivě zavrzají, jako z hororu.

Místnost za nimi je velká, čtvercová a prázdná. Stoly jsou kulaté (a zelené), na každém z nich stojí malá váza s umělými květinami. Pod nimi jsou zastrčené čtyři židle (překvapení! Jsou zelené!). Ve vzdáleném rohu se nachází bufetový stůl.

Je stejný.

Samozřejmě že je stejný.

Vyberu si stůl blízko okna. Přes tuhou gázovou záclonu vyhlédnu na bazén, a když skloním hlavu, tak trochu vidím i dveře do svého pokoje. Posadím se; plastová židle je moc tvrdá a bolí mě z ní zadek.

Sedím tam a zírám z okna. Ve vzduchu je cítit vůně vajíček, slaniny a tuku. Dostanu další déjà vu – takové to velké, které vám rozechvěje celé tělo. Teta Lily by řekla: A jejda! Někdo ti právě šlápl na hrob, zlatíčko.

Slečno Chiu, prosím, nenechte je, aby mi šlapali na hrob.

„Víš, že se máš obsloužit sama, ne?“

Nadskočím tak prudce, až se praštím loktem o stůl. „U všech čertů…?“

„To bys byla na špatném místě, cukrouši,“ řekne Zelda. Stojí vedle mého stolu, i když před chvílí tam ještě nebyla. „Tady jsi v nebi.“ Má na sobě stejné oblečení jako včera. Pořád jí to sluší a pořád ji nenávidím. „V nebi tě nikdo neobslouží.“

„Já vím, že mě nikdo neobslouží.“ Promnu si loket. „Já jen… ani nevím. Asi se to snažím rozdýchat.“

Pomalu na mě zamrká. Tak pomalu, až je mi jasné, že to není obyčejné mrknutí, ale že mě právě soudí. „Jsi mrtvá.“

„Já vím, že nepotřebuju dýchat, ale –“

Zazubí se. „Neboj, jen si z tebe střílím. Vlastně jsme tě naprogramovali, aby sis myslela, že pořád ještě potřebuješ všechno to lidské harampádí. Jídlo. Chodit na velkou. Dýchat. To všechno. Když budeš dál myslet, cítit a kakat jako člověk, pomůže ti to přizpůsobit se faktu, že jsi mrtvá.“

No, Zeldo, podělala jsi to, protože necítím chlad. „To je fuk. Jdu se najíst.“ Vstanu. Nenávidím ji. Nenávidím anděla.

Zasalutuje. „Zařídila jsem, aby houby byly extra slizké. Přesně takové, jaké si pamatuješ.“

Se zatnutými zuby se odporoučím pryč.

Jídlo se nachází na dlouhém kozlíkovém stole pokrytém bílým ubrusem (plus milionem skvrn od jídla). Popadnu talíř a projdu sem a tam kolem stolu. Odklopím víko každé stříbrné kopulovité věcičky v naději, že mě něco překvapí. Je to ale stejné jako předtím – až po šedavou tekutinu hromadící se kolem míchaných vajíček.

Zelda, kterou nenávidím, je ve své práci opravdu dobrá.

Naložím si na talíř vajíčka, slaninu, smažené brambory a kukuřičný chléb. Houby vynechám. O nic z toho nestojím, ale mám pocit, že jsem se zavázala jíst. Když teď vycouvám, bude to znamenat, že to vzdávám a Zelda vyhraje. Takže si naložím plný talíř a otočím se.

Ale ona už tam není.

Aha.

Fajn.

Jedině dobře.

Vrátím se ke stolu a položím na něj talíř, abych se mohla vrátit pro džus. Je to taková ta hnusná věc plná dužiny, ale jsem odhodlaná neselhat.

„Udělala jsem je dobře, co?“

Skoro se udusím.