Přeložila Petra Pachlová

WATCH YOUR MOUTH

Copyright © 2023 Kandi Steiner

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2026

ISBN 978-80-249-5959-7

Všem podivínům.

Zatraceně, jen tak dál!

1

Vyrazíme za soumraku

Jaxson

Celý život jsem se pohyboval v mlze, v hustém, těžkém mraku, o němž jsem předpokládal, že se mnou zůstane navždy.

Ale jedna noc s ní mi přinesla slunce.

Už od narození jsem měl život naplánovaný. Točil se kolem hokeje. Ve třech letech jsem v rukou držel hokejku. V pěti jsem už hrál v týmu. Moji rodiče obětovali rodinné dovolené hokejovým kempům, vánoční dárky hokejové výstroji a večery plné deskových her nebo kvízů podrobným rozborům videí všech týmů, které jsme zvládli.

Měl jsem žít sen, který měl můj otec. Sen, který mu byl ukraden.

A to jsem dělal.

Nechápejte mě špatně – hokej byl i mým snem. Nic nenaplňovalo mou duši tak, jako když jsem stál na ledě.

Ale ať jsem předváděl jakékoli výkony, na konci každého zápasu mě čekala drsná kritika od muže, po jehož uznání jsem toužil nejvíc.

To člověku nemůže nezanechat stopy na duši.

Než jsem si uvědomil, co se děje, probudil jsem se uprostřed života, který jako by žil někdo jiný. Byl jsem profesionální hokejista – obránce, s jehož výkonem byl otec v dvaceti procentech pasivně smířený a ve zbylých osmdesáti ho pekelně štval. Vždycky měl pocit, že mám na víc. Vždycky na mě tlačil, abych dělal víc.

Přežíval jsem ten tlak díky tomu, že jsem se otupoval čímkoli, co bylo po ruce – většinou alkoholem a ženami. Naštěstí jsem našel rodinu ve svých spoluhráčích, hlavně v posledním roce.

Většinu dní byli tím jediným, co mě drželo nad vodou. Dávali mi důvod hrát, nejen kvůli tátovi nebo kvůli mně, ale kvůli nim.

Jedním z mých spoluhráčů, jež jsem považoval v podstatě za bratry, byl Vince Tanev, náš nový křídelní útočník, který se okamžitě ujal role lídra, pro niž se narodil.

Což byl přesně ten důvod, proč jsem se snažil ignorovat fakt, že jsem od noci, kdy vyhrál titul nováčka roku NHL, nemyslel na nic jiného než na jeho sestru.

Právě teď jsem byl u něj doma a čekal, až sem za námi dorazí i náš brankář, abychom si mohli jít zahrát golf. Neviděl jsem je od našeho víkendu v Austinu před dvěma týdny, protože si všichni užívali volné chvíle po sezóně. Ale jak jsem teď tak stál ve Vincově domě, nedokázal jsem si pomoct a myslel na jeho sestru.

Což byl sakra fakt problém.

Větší část posledních čtrnácti dnů jsem se ze všech sil snažil vymazat ji i tu noc z mysli. Nezáleželo totiž na tom, jak uvolněně jsme si povídali, jak srdečně mě dokázala rozesmát nebo jak mé tělo ožilo, když jsem při tanci v narvaném klubu svíral její boky.

Grace Tanevová byla zcela nedostupná.

Nejenže s někým chodila, ale byla o osm let mladší než já.

Navíc to byla mladší sestřička mého spoluhráče.

To byla překážka, kterou jsem nedokázal překonat ani já.

Nechápal jsem, proč ji vůbec chci překonat, ale něco se mnou provedla. Jestli se můj život vyvíjel podle plánu, pak ona byla atomová bomba, která ho celý rozmetala na kusy.

Jako by mě vytrhla z hlubokého spánku a teď jsem byl úplně vzhůru, rozhlížel se kolem sebe s novým pohledem na život a naprosto nulovou touhou vrátit se do postele.

Odvedl jsem celkem slušnou práci, abych myšlenku na ni pustil z hlavy. Odolal jsem nutkání vyhledat si ji na sociálních sítích, ignoroval jsem fakt, že mi dala svoje číslo, že mi ho sama vyťukala do telefonu, než jsme se rozloučili.

Protože přesně o to se jednalo – o rozloučení.

Dokud se to nezměnilo.

„Fakt chceš tak moc přijít o prachy, Fabio?“ podivoval se Vince Carterovi, hvízdl a potřásl hlavou. Byli jsme v jeho novém domě na pláži, z poloviny ještě plném krabic, a čekali, až se objeví Will Perry, abychom mohli vyrazit na golf. „Přece víš, že tvoje hra nesahá tý mojí ani po kotníky.“

Carter Fabbri – nebo Fabio, jak jsme mu říkali – byl v uplynulé sezóně taky jedním z nováčků. Bohužel ho v březnu poslali do AHL, aby jim pomohl během play-off. To se občas stávalo, když měl tým z NHL volného hráče, kterého mohl postrádat, a tým z AHL potřeboval výpomoc. Ale vždycky to bolelo jako čert, když vás poslali na farmu, protože to znamenalo jednu věc: jste postradatelný.

Po play-off se ale všechno zase změnilo. Carter se vrátil do Tampy, aby ukázal svou oddanost týmu, a v září bude v kempu s námi ostatními. Nebyl jsem si jistý, kde nakonec skončí, ale doufal jsem, že zůstane u nás.

Ten kluk potřeboval zlepšit své výkony, pokud chtěl mít v NHL trvalé místo centra.

„Trénuju,“ bránil se Carter. „Kromě toho ty jsi tak vytíženej lezením Maven do zadku, že bych se vsadil, že budeš moc roztěkanej na to, abys hrál pořádně.“

„Hele, můj zadek z toho vynech,“ zavolala Maven z kuchyně, kde do skříněk urovnávala skleničky.

„Ale je nejhezčí, jakej jsem kdy viděl,“ našpulil Carter pusu, za což si od Vince vysloužil ránu do ramene.

„Musím říct, že v tomhle s ním souhlasím,“ pípnul jsem a uhnul dřív, než mě Vince stihl popadnout a začít škrtit. „Pořád se mi zdá o těch žlutejch šatech…“

Zazubil jsem se tomu špičkování, protože jsem věděl, že Vince pěkně naštve. Maven teď byla jeho snoubenka, ale celou sezónu trávila s námi v týmu jako reportérka, která měla za úkol zdokumentovat Tanevův první rok v NHL. Všichni jsme věděli, že je pro nás naprosto tabu, a spíš než cokoli jiného jsme ji měli rádi v podstatě jako sestru.

Ale já si rozhodně nenechal ujít příležitost, abych Tannyho Boye pořádně nepopíchnul.

Vince odstrčil Cartera a začal mě honit. Rychle jsem se vyhnul konferenčnímu stolku a přeskočil pohovku, abych mu unikl. Carter si začal broukat znělku ze seriálu Show Bennyho Hilla a tleskal se do stehen v rytmu zvuků trumpety, které vyluzoval pusou, jako bychom byli Tom a Jerry.

Klouzal jsem v ponožkách kolem kuchyňského ostrůvku a napůl se schovával za rozesmátou, zrudlou Maven, když se v hale objevila postava. Nejdřív jsem si myslel, že je to Will, tak jsem v honičce pokračoval. Ale když na mramorovou podlahu dopadl kufr a nato se ozval tichý pláč, všichni jsme se zastavili a otočili se tím směrem.

A tam byla ona. Dívala se přímo na mě.

Dívka, na kterou se nedalo zapomenout.

Zelené oči, do kterých jsem se té noci v Austinu tak snadno zamiloval, byly uslzené a rudé a její knoflíkový nos měl stejný červený nádech. Pytle pod očima hrály příšerným odstínem fialové a šedé, ramena měla svěšená a spodní ret se jí třásl čím dál víc, jak tam pořád stála, aniž by kdokoli řekl jediné slovo. Byla drobná, dokonce i na podpatcích, ale v žabkách působila úplně drobounce, maličká jako myšička.

Grace Tanevová.

Dlouhé rovné blond vlasy, které mi rozmazávaly zrak tu noc, kdy jsem s ní točil na parketu v Austinu, měla rozcuchané, špinavé, mastné a matné. Zakryla si je roztrhanou kšiltovkou s nápisem Kretén.

Ačkoli měla sevřené rty, vybavoval jsem si její úsměv.

Vybavoval jsem si její smích, její směšné taneční pohyby a ještě směšnější otázky.

Vybavoval jsem si všechno.

Jakkoli vypadala vyčerpaně, její bronzová kůže stále zářila proti bílému tričku, co měla na sobě, i proti titěrným džínovým šortkám, které s ním zkombinovala, jako by na pláži strávila celé týdny. Na tričku měla kreslenou vačici třímající zbraň jako kovboj a pod ní text: Vyrazíme za soumraku.

Zasmál bych se, kdyby mi při pohledu na ni v hrudi nevzplálo cosi majetnického a divokého.

Vypadala příšerně, jako by si prošla peklem, a přesto byla tím nejkrásnějším, co jsem kdy viděl.

Než jsem si to stačil rozmyslet, vyrazil jsem k ní – ve stejnou chvíli jako Vince. Vrhl po mně zvláštní pohled, tak jsem se zastavil, a on pokračoval dál, pospíchal ke své sestře a prudce ji objal.

Maven se zase začala věnovat vybalování, aby jim dopřála soukromí, a Carter předstíral, že telefonuje.

Já jsem od ní naopak nedokázal odvrátit zrak.

Co to se mnou sakra bylo?

Před očima se mi mihl záblesk té noci s ní a okamžitě jsem znal odpověď. Myslel jsem, že už ji nikdy neuvidím. Myslel jsem, že jsem silný, když odolávám nutkání napsat jí textovku nebo udržet spojení, které jsme tak snadno navázali, protože jsem věděl, že je to špatný nápad.

Ale teď byla tady, ve stejné místnosti, a já cítil, jak mě přitahuje jako zatracený magnet.

Vince se po chvíli odtáhl, držel Grace za ramena a mluvil k ní tichým hlasem. Něco mu odpověděla, pak ji Vince znovu objal a popadl její kufr. Prošli chodbou a vydali se po schodech nahoru. Jakmile byli pryč, Maven vydechla.

„To nevypadalo dobře,“ poznamenala.

Carter svěsil koutek úst, podíval se nahoru na schody a pak zpátky na mě. Nato trochu přimhouřil oči, ale než stihl něco říct, Vince se vrátil a přejel si rukou po hlavě.

„Je v pořádku?“ zeptala se Maven.

„Ne,“ řekl. „Ale bude. Řekl jsem jí, že u nás může zůstat.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Maven, obešla kuchyňský ostrůvek a objala Vince kolem pasu. „Tak dlouho, jak bude potřebovat.“

Vince přikývl, vydechl a políbil Maven na čelo. Zdálo se, že se díky jejímu objetí uvolnil, ale moje svaly byly napjaté k prasknutí.

Carter se pokusil odlehčit náladu vtipem a pak vešel náš brankář a přerušil napětí svým reptáním, že je na golf moc horko.

Vždycky kvůli něčemu brblal.

Zamumlal jsem něco o tom, že si potřebuju odskočit, než odejdeme, a vydal se na chodbu.

Pak jsem se ohlédl přes rameno, abych se ujistil, že se nikdo nedívá, a vyběhl jsem nahoru. Bral jsem schody po dvou.

Jsi idiot.

Vrať se.

Ona teď nechce nikoho vidět, a už vůbec ne tebe.

Ona kurva brečí, brácho!

Nech ji na pokoji.

Slyšel jsem každé slovo, které se na mě snažil křičet zdravý rozum, ale jako bych měl v obou uších nacpané špunty. Jako bych neměl na výběr. Tělo se mi hýbalo proti mé vůli, mysl mě nedokázala zastavit.

Vincův nový dům byl obrovský a měl tolik pokojů, že jsem si nebyl jistý, do kterého z nich Grace zavedl. Ale z pootevřených dveří asi uprostřed chodby jsem slyšel její popotahování, a tak jsem se před nimi zastavil a lehce zaťukal klouby prstů na dřevo.

„Pojď dál,“ zachraptěla plačtivě.

Strčil jsem do dveří natolik, abych ji viděl a ona viděla mě, a oba jsme ztuhli.

Nebyl jsem si jistý, co jsem čekal. Možná to, že mě pošle do háje a řekne mi, ať ji nechám na pokoji. Ale ona se rozzářila úsměvem a mně se sevřel žaludek – jako bych si to nezasloužil, jako by pro mě bylo nebezpečné chtít každý její úsměv pro sebe. Líce se jí zvedly, oči se rozjasnily a další dvě slzy sklouzly dolů v dokonalé souhře, jako by je ten úsměv osvobodil.

„Ahoj,“ pozdravila mě. Bylo to jen jedno slovo, pouhé uvítání. Ale ten úsměv, to, jak mě pozorovala, ve mně vyvolávalo pocit, že mám moc všechno napravit.

„Koho mám zabít?“

Zakuckala se něčím mezi vzlyknutím a smíchem a utírala si nos zmuchlaným kapesníkem, který žmoulala v rukou. Potom si setřela slzy. „Nestojí za to, aby tě kvůli němu zavřeli.“

V tu chvíli se mi rozhořela hruď, jiskra se změnila v plamen.

On.

To potvrdilo moje podezření.

Tu noc v Austinu mi tím nejrozkošnějším, ale zároveň nejrozhodnějším způsobem řekla, že je zadaná, že chodí s nějakým klukem, kterého potkala při kempování. Už tehdy jsem měl pocit, že je to děvkař. Vlastně jsem si byl docela jistý, že to ví i ona.

Soudě podle jejího uslzeného obličeje to ten kluk zvoral.

Idiot.

„Jsi v pořádku?“

Její úsměv se vytratil. „Jo, jo,“ řekla rychle a mávla rukou ve vzduchu, jako by odháněla komára. „Jeho škoda, ne?“ Zavrtěla hlavou, hlas se jí vytratil a já měl pocit, že jen opakuje něco, co jí řekla kamarádka, aby se jí ulevilo. „Nic, co by nespravila trocha slunce a slaný vody.“

Přinutila se k dalšímu úsměvu, ale já se zamračil a vkročil do pokoje.

„Tohle dělat nemusíš.“

„A co?“

„Předstírat, že ti je dobře. Předstírat, že tě to neranilo. Předstírat, že myslíš jen na světlý stránky.“

Zamračila se, ale pak se podívala dolů, kde její ruce stále svíraly do kuličky zmuchlaný kapesník, a pokrčila rameny.

„Je to jednodušší než přiznat pravdu.“

Carter zezdola zavolal moje jméno a já zaklel, vyšel z pokoje a popošel kousek chodbou, než jsem křikl: „Hned jsem tam!“

Pak jsem vklouzl zpátky do dveří a v hrudi mě zabolelo při pohledu na Grace, tak malou na té velké posteli s nebesy. Byla to zatím v podstatě jediná věc v pokoji kromě prázdné knihovny, několika uměleckých děl na podlaze opřených o zeď, půl tuctu rostlin a namontované, ale ještě nepřipojené televize.

„Běž,“ slabě se usmála. „Jsem v pohodě.“

Ale její oči říkaly něco jiného.

„Co teď budeš dělat?“

Ta otázka se mi vyhrnula z hloupé pusy dřív, než jsem se nad ní zamyslel. Protože kdybych o ní přemýšlel, držel bych jazyk za zuby. Poslechl bych ji, když mi řekla, abych šel. Ne – vůbec bych sem nahoru nechodil. Pořád bych byl dole a předstíral, že je mi jedno, že se sestra mého spoluhráče znovu zjevila na mojí oběžné dráze.

Grace povytáhla obočí, pak se posadila rovněji a předvedla další falešný úsměv. „Pořádám ples. Copak to není jasný?“ Roztáhla ruce a mávnutím jimi obsáhla celý pokoj.

Zacukal mi koutek úst. Ta holka měla zlomené srdce, a přesto vtipkovala.

Tohle klidně mohli hrát dva.

„Dobrá, tak co zítra, samozřejmě až skončí tvůj ples.“ Zvedl jsem k ní oči s úsměvem na tváři. „Co budeš dělat potom?“

„Tak daleko jsem se vážně nedostala,“ zašeptala smutně, zamyšleně.

„Co si vyjet?“

Už zas – co to do prdele děláš, Jaxsone?

„Vyjet?“

Přikývl jsem, i když na mě podvědomí křičelo, abych zavrtěl hlavou a řekl: Zapomeň na to, jsem idiot, omluv mě, jdu pryč a nechám tě na pokoji, jak jsem to měl udělat hned na začátku.

„A kam?“ zeptala se.

„Kamkoli.“

Založila si ruce na prsou. „A můj brácha?“

V útrobách mi vzplálo varování, ale ignoroval jsem ho. „Ty bráchovi říkáš všechno?“

Co je se mnou hergot špatně?

Tohle byla dívka se zlomeným srdcem, čerstvě po rozchodu, který jí očividně ublížil. Bylo jí dvaadvacet – pro mě příliš mladá.

Byla to Grace Tanevová, mladší sestřička mého spoluhráče a jednoho z mých nejlepších přátel.

Odejdi, žádal mě zdravý rozum. Tohle není místo pro tebe.

Ale já tam stál, neschopný se pohnout, pozoroval ji a čekal, že ona bude ta silnější, protože já jím teda ksakru rozhodně být nedokázal.

V jejích jako moře zelených očích problesklo rošťáctví a na světle růžových rtech se jí poprvé od Austinu objevil opravdový úsměv. Pak seskočila z postele.

„Výlet?“

Obočí mi vystřelilo vzhůru.

Měl jsem na mysli spíš projížďku podél pláže nebo možná dlouhou klikatou silnici na venkově. Ale to mi nezabránilo otevřít svou hloupou pusu a odpovědět: „Jestli ti to pomůže.“

Jestli ti to pomůže, Jaxi?

Tohle bylo naprosto šílené.

Znovu jsem si ve vlastním těle připadal jako vězeň, jako bych bez ohledu na to, jak hlasitě mi v hlavě burácel zdravý rozum, nemohl poslechnout, ani kdybych chtěl.

Protože jsem očividně nechtěl.

Už jen to, že jsem se znovu ocitl v přítomnosti téhle dívky, mi zamotalo mou zatracenou hlavu.

Trochu přimhouřila oči, jako by mi tak docela nevěřila, že to myslím vážně.

To jsme byli dva.

„A co trénink?“

„Je přestávka mezi sezónama,“ vysvětlil jsem. A veškeré zbytky zdravého rozumu se ke mně v tu chvíli obrátily zády.

Oči se jí zatřpytily jako diamanty.

„Kamkoli?“ zeptala se a zopakovala tak mou předchozí odpověď.

„Kamkoli.“

Její úsměv byl rázem větší, dvěma kroky přešla místnost a natáhla ke mně ruku.

„Vyrazíme za soumraku,“ řekla a odkázala tak na svoje tričko.

Ignoroval jsem sirény ve své mysli, když jsem ji za tu ruku vzal a ona mi jí potřásla, jako bychom právě uzavřeli mnohamilionový obchod. Pak couvla měsíční chůzí, z prstů udělala pistole a pif paf doprovodila střelbu zvukem, který mě přiměl se krátce zasmát.

Byl jsem si jistý, že jsem právě špatně odbočil a namířil si to přímo do Katastrofánu.

Ale nedokázal jsem v sobě najít sílu změnit směr.

2

Ať vás to, vy sráči, ani nenapadne

O dva týdny dřív

Grace

Byla jsem zvyklá fandit bráchovi zpoza mantinelu.

Dělala jsem to celý život.

Už od doby, kdy jsem byla miminko přivázané na mámině hrudi a pozorovala, jak se učí držet hůl, jsem upírala oči na svého staršího bratra. Sledovala jsem ho, jak hraje hokej jako neohrabané dítě, sledovala jsem ho, jak se jako teenager, s nímž lomcují hormony, trochu zlepšuje, a sledovala jsem ho, jak naprosto dominuje, když se změnil z kluka v muže.

Vzhlížela jsem k němu.

Možná proto, že jsem vlastně nikdy neměla na výběr.

Když jsem pak mohla být u toho, jak ho na předávání cen NHL vyhlašují nováčkem roku a on přebírá Calderovu trofej, nebyla jsem ani trochu překvapená. Stála jsem, tleskala a křičela tak hlasitě, že sportovci a jejich rodiny u stolů kolem nás na mě zírali jako na divoké dítě. Myslím, že i moji rodiče – kteří také křičeli – se za mě trochu styděli.

Samozřejmě i na to jsem byla zvyklá.

Přestože jsem žila ve Vincově stínu, dmula jsem se za něj pýchou. To byl můj bratr. Tahoun týmu, zatraceně dobrý hokejista a ještě lepší člověk.

Bylo mi ctí být jeho mladší sestrou.

Slavnostní předávání cen se letos konalo v texaském Austinu a já jsem bez nejmenšího váhání přiletěla z Michiganu spolu s rodiči. Jakmile se jednalo o Vince, nepřicházelo v úvahu, že by o něco přišli.

Ve městě už panovalo nesnesitelné horko, na což si stěžovala většina účastníků. Ale já? Já horko milovala. Kdykoli bych dala přednost dusnému dni ve městě před zimním dnem v Michiganu.

Po skončení slavnostního předávání cen máma s tátou odešli, protože věděli, že divoké oslavy, které budou následovat, nejsou nic, čeho by se chtěli účastnit. Půl hodiny se nad Vincem rozplývali, než ho konečně objali na dobrou noc, a mě pak jen tak mimochodem taky.

Hned se mi dýchalo líp, když odešli.

„Jsi na to připravená?“ zeptala se mě Maven, zavěsila se do mě a společně jsme následovaly zbytek týmu Tampa Bay Orlovců k partybusu, který nás měl odvézt do města. Maven byla bratrova nová přítelkyně – což nás všechny šokovalo, protože na vážné vztahy nikdy nebyl. Maven ale byla úlovek – chytrá jako čert, pohotová a naprosto úžasná. Teď mě pozorovala svýma teplýma medovýma očima a zářivě se usmívala od ucha k uchu.

„Děláš si srandu? Pro tohle jsem se narodila,“ zakřenila jsem se a zavrtěla na ni boky jako při twerku.

Vyprskla smíchy. „Jsi úplně stejná jako tvůj brácha.“

Kéž by.

Ta myšlenka byla náhlá, jako blesk z čistého nebe, a stejně rychle se rozplynula.

Nastoupili jsme do partybusu za řevu dvou desítek rozjetých spoluhráčů, kteří skandovali Vincovo jméno, když vítězně zvedl Calderovu trofej vysoko nad hlavu. Nohou se opřel o první sedadlo a s pohárem předvedl směšný taneček a další pohyby, které autobus plný hokejistů ještě víc rozparádily k hlasitějšímu jásotu.

Viděla jsem už milionkrát, jak můj bratr slaví. Byl přesně ten typ člověka, který vyniká ve všem, do čeho se pustí. To, že právě držel v ruce cenu pro nejlepšího nováčka NHL a zároveň uměl vyrábět krásné vázy z hlíny, toho bylo důkazem.

„To je řev!“ zakřičela jsem přes ten randál.

Maven se zasmála a stiskla mi paži. Zastavily jsme se hned u řidiče v přední části autobusu, zatímco můj bratr hrdě třímal svou trofej.

„O tomhle okamžiku jsem snil už od střední školy,“ začal a nějakým zázrakem se kluci uklidnili natolik, že ho slyšeli. „Tehdy jsem to vnímal jako sólový ocenění…“

Pokračoval, ale já ho poslouchala jen napůl, protože jsem si prohlížela autobus plný mužů, kteří ho fascinovaně sledovali.

Tampa Bay Orlovci.

Viděla jsem tyhle chlapy šaškovat, slyšela jsem, jak se navzájem popichují, a bylo mi jasné, že jsou jako rodina. Ale v tuhle chvíli se všichni soustředili na Vince a v jejich výrazu byl jasně patrný respekt.

Byl pro ně vůdcem už po pouhém roce v týmu, a to mi znovu nadmulo hruď pýchou.

Když jsem si prohlížela jejich tváře, můj pohled se zastavil na páru modrých očí úplně vzadu.

Jaxson Brittain.

Věděla jsem, že to je obránce, protože ať už byl Vince v jakémkoli týmu, dala jsem si za úkol zjistit o něm všechno. Byla jsem bratrovým největším fanouškem – tedy kromě našich rodičů.

Jaxsona jsem si pamatovala hlavně proto, jak po mně těma svýma jasně modrýma očima přejel, když jsem spolu s rodiči Vince na Vánoce překvapila na letišti.

To bylo ještě před tím, než se dozvěděl, že jsem mladší sestra jeho spoluhráče, v době, kdy mi z čela netrčel obrovský červený prapor.

A v té chvíli mě jeho oči pohltily, propalovaly mi kůži a jiskřily temnými, lákavými přísliby.

Vyhřívala jsem se v záři jeho pozornosti – i když byla velmi krátká.

Při té vzpomínce mi teď po zádech běhal mráz.

Jaxson zamrkal a já odvrátila pohled k bratrovi právě včas, abych viděla, jak si do své nové trofeje lije pivo a pak ho za bouřlivého souhlasu všech spoluhráčů pije.

„Doufám, že jsi připravená na dlouhou noc,“ špitla mi Maven.

V příštím okamžiku si ji bratr vtáhl na klín a já si odkašlala a rozpačitě jsem odvrátila zrak, abych neměla noční můry z toho, jak ji osahává. Dívala jsem se do stropu, když si bratr konečně všiml, že tam stále jsem.

„No sakra, pojď, Gracie,“ řekl, pošoupl trofej a posunul se, abych si mohla sednout vedle místa, kde měl na klíně Maven.

Ušklíbla jsem se a přehodila si vlasy přes jedno rameno. „Prosím tě. Nebudu dělat křena.“ Otočila jsem se k autobusu plnému Orlovců. „Kdo má vedle sebe volno?“

Na dvě vteřiny se rozhostilo hrobové ticho.

A pak propuklo peklo – každý kluk se dožadoval mé pozornosti, zatímco vystrkoval spoluhráče ze sedadla vedle sebe, aby udělal místo.

Maven se zasmála, když jsem na ni povytáhla obočí, na tváři pobavený úsměv. Ráda jsem si zahrávala se svým přehnaně starostlivým bratrem a flirtování s jeho spoluhráči byl ten nejjednodušší způsob, jak toho dosáhnout.

Vince se postavil, čelisti zaťaté, a na každého z nich ukázal smrtícím prstem.

„Ať vás to, vy sráči, ani nenapadne.“ Zamračil se na všechny, než se zaměřil na Jaxsona úplně vzadu, a s lusknutím prstů vydal rozkaz. „Jaxi, nech ji sedět vedle sebe. Jsi jedinej, komu můžu věřit.“

Ty modré oči ke mně znovu sklouzly, jen byly tentokrát doširoka otevřené.

Zdálo se mi, že jsem ho viděla polknout, což mi na tváři vyloudilo úsměv. Není nad to trošku rozhodit bratrovy kamarády. Tohle jsem taky dělala skoro celý život, od té doby, co vyhrožoval všem přátelům, které měl, aby se ode mě drželi dál.

Nakonec Vince ukázal na mě. „Jestli na tebe někdo z nich jenom sáhne…“

„Panebože. Uklidni se,“ odbyla jsem ho a odskotačila dozadu. Cestou jsem se usmívala na všechny hráče, které jsem míjela.

Posadila jsem se na sedadlo vedle Jaxsona a vrhla na něj rozpustilý úsměv.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho.

A tentokrát jsem byla dost blízko, abych viděla, jak polkl. „Ahoj.“

Bože, ten hlas.

Mluvil barytonem, který jsem vnímala jako zemětřesení v samotném středu svého já. To jediné slovo mu hluboce, hladce a lehce sebevědomě zadunělo v hrudi. Kdyby ho hokej někdy zklamal, udělal by kariéru v reklamním dabingu.

Koupila bych cokoli, co by prodával, kdyby mi k tomu řekl, že jsem hodná holka.

Jeden z hráčů mi poklepal na rameno a podal mi pivo, které jsem za řevu zadní poloviny autobusu vypila jedním ze svých oblíbených party triků.

Na vysoké škole jsem si dala za cíl naučit se vypít pivo na ex líp než všichni kluci, kteří mě vyzvali. Upřímně řečeno, to byl na vysoké můj jediný cíl. Nikdy jsem nebyla studijní typ. Ale večírky spolužáků a dlouhé noci ve městě s falešnými doklady v ruce se ukázaly jako užitečné.

Bylo zábavné překvapovat lidi, kteří vás viděli jen jako drobnou holčičku.

Hřbetem ruky jsem si setřela pěnu ze rtů a otočila se zpátky k Jaxsonovi. Úsměv se mi rozšířil, jak po mně pomalu přejížděl očima. Nedělal to však tak bezostyšně jako tehdy na ranveji.

Tentokrát jako by to bylo proti jeho vůli, jako bych byla něco, na co by se neměl dívat, ale nemohl si pomoct.

Něco jako vrak auta při dopravní nehodě.

Abych byla upřímná, většinu času jsem si tak i připadala.

„Neměl by ses na mě takhle dívat,“ řekla jsem.

Sval v čelisti se mu napjal a jeho oči se střetly s mýma.

„Mám přítele. No,“ opravila jsem se a poklepala si zamyšleně na bradu, zatímco jsem si vzala další pivo od někoho, kdo mi ho nabídl. Odlomila jsem víčko a jen jsem usrkla, než abych ho do sebe obrátila na ex, pohodlně se usadila a zkřížila nohy. „V podstatě jsme si žádnou nálepku nedali, ale děláme spolu spoustu věcí jako typickej pár.“

Pravda za tím nejasným a trapným prohlášením byla, že jsem se s Trentem seznámila v květnu při sdílení jointa u táboráku a pak jsme skončili v jeho dodávce. Od té doby jsem ho tak nějak sledovala jako štěně hlavně proto, že jsem nevěděla, co jiného dělat.

Netvářil se, že by mu moje přítomnost vadila, a i když mi říkal, že nehledá žádný vztah, žárlil, když viděl, že se se mnou baví jiní kluci. Taky mi dával veřejně najevo náklonnost, kupoval mi dárky, denně mi psal od rána do večera a vymýšlel plány, které zahrnovaly nás oba.

Mně to teda připadalo hodně jako vztah, ale co já vím.

„Věř mi – to, že máš přítele, je to poslední, co mi dělá starosti, když se na tebe dívám,“ řekl Jaxson.

Usmála jsem se jeho upřímnosti. „Aha, bojíš se mýho bráchy, co?“

„Já si ho vážím.“

„To je totéž.“

Zasmál se, opřel se o okno a lokl si piva. „Tohle je jedna z tvých oblíbených her, co?“ zeptal se. „Přimět bráchovy kamarády, aby se báli o život.“

„Určitě patří mezi pět nejoblíbenějších,“ potvrdila jsem. „Ale neboj, dneska večer je podle mě natolik zaneprázdněnej, že nebude mít čas tě nějak pozorně sledovat.“

Kývla jsem směrem k místu v přední části autobusu, kde se Vince a Maven muchlovali, ona mu seděla obkročmo na klíně a on se zatraceně špatně snažil zakrýt, že má ruku pod jejími šaty.

Jaxson se nepatrně zasmál, než se jeho pozornost opět obrátila ke mně.

Sakra, byl sexy.

A ne tak sexy, jak jsem byla zvyklá. Celý život jsem se pohybovala mezi hokejisty. Věděla jsem, jak jsou přitažliví, jak si vykračují, jaké mají dlouhé, rozcuchané vlasy, křivé úsměvy a jizvy na všech těch správných místech, díky nimž vypadají tak akorát zkaženě, aby vás dostali do problémů.

Ale Jaxson Brittain byl kapitola sama pro sebe.

Jeho tmavě hnědé vlasy nebyly dlouhé a nepoddajné, spíš střední délky, zkrocené tak, aby vypadaly, že se snaží, a zároveň dost rozcuchané na to, abyste měli chuť do těch pramenů zabořit prsty a zatahat za ně.

Každý rys jeho tváře byl ostrý – sklon nosu, výrazná linie čelisti, úhel lícních kostí. Měl obličej, který byl na hokej až příliš hezký, s nepatrným strništěm nad horním rtem a podél brady.

Chtěla jsem se toho strniště dotknout, cítit ho pod konečky prstů a na svém krku.

Připočtěte k tomu fakt, že měl ústa, která s vámi dělala divy – ať už se vás jimi někdy dotkl, nebo ne –, a bylo to prostě k zbláznění. Spodní ret měl plný a vyzývavý a náznak přidrzlého úsměvu sliboval, že dobře ví, jak tu pusu použít.

Byl stavěný přesně tak, jak může být jen obránce – svaly se mu rýsovaly na pažích, zádech, břichu i nohách. Nemusela jsem ho vidět bez oblečení, abych to věděla. Přes košili byly patrné boule, linie a zářezy a mohli jste zahlédnout, jak mu silná stehna napínají švy kalhot.

Vsadila bych se, že měl zadek jako vytesaný z kamene.

To jsem si dala za úkol zjistit hned, jak vstaneme, abychom vystoupili z autobusu.

Jako by nebylo dost sexy, že měl tělo vypracované léty provozování jednoho z nejbrutálnějších sportů, polovinu toho těla navíc pokrývalo tetování.

Kolem pravé ruky se mu vinuly dlouhé, plynulé čáry modrého a černého inkoustu, které se mu táhly od zápěstí až po rameno. Teď jsem ta tetování neviděla, ne v obleku, který měl na sobě, ale obdivovala jsem je ten den, kdy jsem ho na letišti spatřila poprvé.

Přemítala jsem, jestli má inkoustem pokrytou jen ruku, nebo jestli se pod tou drahou látkou, která ho halila, skrývá něco víc.

A třešnička na dortu Jaxsona Brittaina?

Jeho oči.

Diamantově modré, tak nějak ledově chladné, a zároveň spalující. Tmavé obočí nad nimi měl skoro vždycky stažené, i když se usmíval, ale bez ohledu na to ty modré tůňky zářily. Byly to oči, které do vás vidí, které vás nutí ustoupit a odvrátit zrak ze strachu, že odhalí každé vaše malé špinavé tajemství, co jste kdy v sobě skryli.

A právě teď se ty oči upíraly na mě, lehce přimhouřené, jako by ve mně hledal odpověď na otázku, kterou jsem mu nepoložila.

„Chystáš se mě dneska večer dostat do problémů, že jo?“ zeptal se, zatímco nás autobus vezl směrem k Šesté ulici.

Usmála jsem se a vlasy mi trochu spadly přes obličej, jak jsem usrkla piva. Koukla jsem po něm s úsměvem, při kterém by můj kluk nekluk Trent žárlivostí skřípal zuby. Naklonila jsem se k němu o něco blíž, překřížila nohy na druhou stranu a vysokým podpatkem se otřela o vnější šev jeho kalhot. Jeho oči ten pohyb sledovaly s jedním obočím nepatrně povytaženým.

„Mám pocit, že si dokážeš najít problémy úplně sám.“

Byla to výzva, kterou jsem klidně mohla vyslovit s falešným sebevědomím, protože jsem věděla, že by ji nikdo z bratrových spoluhráčů nikdy nepřijal.

Ale když si Jaxson olízl spodní ret a v modrých očích mu hravě zajiskřilo…

Modlila jsem se, aby byl první.

3

Pořádná rána na solár

Jaxson

Nemýlila se.

Uměl jsem si potíže najít úplně sám, a s ní na vedlejším sedadle to šlo samo.

Když jsem Grace Tanevovou poprvé spatřil na letištní ploše v Tampě, neznal jsem její příjmení. Netušil jsem, že ty její vypracované, opálené nohy pod letními šaty jsou tabu ani že ten zvědavý úsměv, který mi věnovala, byl jen její tichý smích na můj účet.

Věděla, že ji pozoruju se zájmem.

A náramně se bavila tím, jak jsem si dával dvě a dvě dohromady, až jsem si uvědomil, že se jedná o Vincovu mladší sestřičku.

To se stalo před několika měsíci a já jsem myšlenku na ni snadno pustil z hlavy, protože jsme prožívali euforii vítězného období.

Ale když dnes večer nastoupila do autobusu, ucítil jsem v hrudi stejnou jiskru a chuť popadnout ji kolem pasu, posadit si ji na klín a zavrčet na všechny mizerné spoluhráče, ať je ani nenapadne se k ní jakkoliv přiblížit.

Ten oheň však uhasil Vince, když jí řekl, aby si sedla ke mně – a dodal, že jsem jediný, komu může věřit.

Do prdele.

Teď se její noha dotýkala té mé, holá a hladká pod krátkými černými šaty, které pro dnešní večer zvolila. Kolem kotníků měla šňůrkami přivázané elegantní boty na vysokém podpatku ozdobené křišťálovými kamínky – a jednou z nich mi ne zrovna nenápadně přejela po noze, když si poposedávala.

Věděla přesně, co dělá.

A kdybych se neovládl, můj spoluhráč by mi šel po krku.

„Proč jsi tak napjatej?“

Její otázka přitáhla mé oči zpátky k jejím.

Neuvědomil jsem si, že ji zase pozoruju, ale byl to zlozvyk, kterého jsem se těžko zbavoval, když jsem měl přímo před sebou takovou krásku.

Byla tak nádherná, až se vám z ní tajil dech, a pokaždé když vám věnovala svůj zářivý úsměv, bylo to jako pořádná rána na solár. Dlouhé blond vlasy, plné růžové rty, smaragdově zelené oči protkané ohněm – to všechno zabalené v malém sladkém balíčku, který ve mně vyvolával touhu hodit ji na nejbližší postel jen proto, že jsem věděl, že to hravě dokážu.

„To je dost neomalenej předpoklad,“ prohlásil jsem a znovu se ovládl.

„Je to fakt. Podívej na sebe,“ namítla a mávla rukou mým směrem. „Ramena máš až u uší a na krku ti vyskakuje žíla.“

Musel jsem spolknout smích spolu s nutkáním říct jí, že moje napětí pramení hlavně z toho, že teď musím držet ruce u sebe.

„Chápu to tak, že umíš číst řeč těla.“

„To umím,“ přikývla se samolibým úsměvem a obdivovala své nehty, než se znovu napila piva. Všiml jsem si, že je má ostříhané nakrátko a bez laku, a tak mě to gesto ještě víc pobavilo. „I z dlaně.“

„Ty umíš číst z dlaně?“

„A z tarotových karet.“

Obočí mi vystřelilo vzhůru. „Hotová čarodějka.“

„Bacha, nebo tě očaruju.“

Zavrtěla prsty a pořádně vykulila oči, aby mě rozhodila, ale já se na ni dál upřeně díval a pomalu si lokl piva.

Pleskla si rukou o stehno a sevřela rty nad mou nedostatečnou reakcí. „Vidíš? Jsi ztuhlej jako kost.“

Nadzvedl se mi koutek úst.

Kdyby jen věděla, jak dokážu být díky ní ztuhlý.

Partybus zastavil na začátku Šesté ulice a moji spoluhráči se jeden po druhém vyvalili do divoké austinské noci. Dorazil jsem zbytky piva připravený se k nim přidat, ale jakmile jsem měl volnou ruku, chytila ji Grace.

Byla v té mé tak maličká, tak hebká tam, kde ta moje byla drsná, a teplá tam, kde moje byla studená. A já to cítil už od toho prvního doteku – výboj elektřiny, jako by sám Zeus seslal dolů blesk. Bylo to varovné znamení a zároveň pozvánka pro odvážné.

Chytil jsem se na tu návnadu jako pitomá ryba.

„Pojď,“ vyhrkla a táhla mě uličkou.

Pustila mě jen na tak dlouho, aby se vrhla ke striptýzové tyči uprostřed autobusu, ale podobala se při tom spíš primátovi houpajícímu se na stromě, než aby působila nějak sexy. Pak mě znovu chytila a vlekla za sebou.

„Pojďme tancovat.“

„Já netancuju.“

Prudce se nadechla a přes rameno se na mě podívala. „Dneska večer se nesmíš chovat jako suchar. Ne když jsem tu já. Takže nech svoje ego u dveří, Brittzy.“

Zasmál jsem se tomu, že použila přezdívku, kterou mi říkali jen spoluhráči, ale ona se na mě pouze povzbudivě usmála. Pak se zarazila, otočila se, vyhoupla se na špičky a svůj úsměv dostala přímo před můj obličej.

„Dneska večer? Budeš tancovat.“

Vyplázl jsem na ni jazyk a zavrtěl hlavou, zatímco ona dohopkala do prvního baru, a mně nezbývalo než ji nechat, aby mě táhla s sebou. Napůl jsem čekal, že mě Vince zastaví tvrdou ranou pěstí do prsou, když mě Grace vlekla přímo kolem něj, ale on si toho vůbec nevšiml – na konci dlouhého baru byl už tělo na tělo s Maven.

Grace se proplétala houstnoucím davem a tlačila se dál a dál, až nás z jedné strany drtili tančící lidi vzadu a z druhé ti, kteří se hemžili u dýdžejova pultu vpředu.

Jakmile našla místo, které se jí líbilo, otočila se tak rychle, že jsem do ní prakticky narazil. Ovinula mi ruce kolem krku, jak jen jí to moje výška dovolila, a mně nezbylo než najít rukama její boky – spíš abychom nepřepadli, než kvůli čemukoli jinému.

Vzhlížela ke mně se zářivým úsměvem a v očích jí jiskřila rozpustilost a výzva.

Pak začala pohupovat boky v místě, kde jsem je držel, ze strany na stranu v pomalém, dráždivém rytmu a naklonila se ještě blíž.

„Netvař se tak vyděšeně,“ křikla přes hudbu a nato se otočila zády k mé hrudi.

Stáhl jsem ruce a držel je nahoře, jako bych se vzdával, zatímco ona couvla ještě víc, až se její zadek pomalu otíral o zip mých kalhot.

Do hajzlu.

Zaklonila hlavu a opřela si ji o mou hruď. Zaculila se výrazu na mé tváři, než mě chytila za ruce a znovu je přesunula na svoje boky.

„Uvolni se,“ vybídla mě a to slovo zaniklo v basech dunících z reproduktoru. „Je to jen tanec.“

Rozšířilo se mi chřípí, jakmile ještě víc zpomalila tempo, jednou rukou mě uchopila zezadu za krk, zatímco druhou zakryla tu mou položenou na jejím pase. Svým útlým tělem se ke mně přitiskla a z tohohle úhlu jsem měl dokonalý výhled na ty dvě skromné křivky ukryté pod jejími černými šaty s tenkými ramínky.

Neměla na sobě podprsenku.

Zasténal jsem, kousl se do rtu a podíval se do stropu. Byl jsem v polovině vyjmenovávání všech kanadských provincií a teritorií, když mi Grace jedním prstem přejela po čelisti.

Bylo to pomalé a promyšlené, ten prst mi stahoval bradu, dokud jsem se na ni nezadíval. Když se naše pohledy střetly, pobavení v jejích zelených očích trochu pohaslo a okamžitě ho vystřídalo něco žhavějšího.

A já byl očividně hloupý parchant s rozsudkem smrti, protože jsem si pro sebe zamumlal k čertu a přitiskl k sobě její boky ještě pevněji, až jsme splynuli v jedno tělo.

Koutek jejích rtů se vítězoslavně povytáhl, ale pohled ode mě neodvrátila. Jen mě sledovala, zatímco moje ruce svíraly látku jejích šatů a trochu ji shrnovaly, čím víc jsme se hýbali. Rytmus byl výrazný a basový, dav kolem nás pulzoval jako tlukot srdce. A zrovna když jsem se do toho dostal, Grace rytmus změnila – přestala pohupovat boky ze strany na stranu a místo toho se o mě jen lehce opírala a pohybovala tělem v pomalém tempu.

Sledoval jsem vlnivé pohyby jejího hrudníku, břicha a pánve a zároveň je na sobě cítil. V dolní části toho vrtícího se těla se o mě její zadek třel způsobem, který mi nedal na výběr – okamžitě se mi postavil.

Připadal jsem si jako zatracený středoškolák a ne jako třicetiletý chlap.

Vytrhl jsem se z omámení, znovu se sladil s jejími pohyby, a když se mi to podařilo, stačilo to, abych si pro sebe zanadával.

Na tom parketu jsme prakticky šukali.

Nezáleželo na tom, že jsme byli úplně oblečení. Opírala se o mě stejně silně, jako jsem ji já k sobě tiskl, a veškerou mou zdrženlivost vymazal její zadek, který se mi třel o péro.

Grace zavřela oči, hlavu položila na mou hruď, ovinula svoje ruce kolem mých a začala je posouvat po svém těle. Bylo to pomalé a nenápadné – tak, že by si toho nikdo kolem nás nevšiml.

Ve chvíli, kdy mou rukou přejela po svém hrudním koši, jsem přestal dýchat.

Grace měla tolik slušnosti, že se zarazila, ale pak propletla své prsty s mými a společně jsme jí sevřeli ňadro.

Byl jsem v háji.

„Kurva,“ zachraptěl jsem a přes rameno, do kterého jsem kletbu zašeptal, jí přeběhl mráz. Vnímal jsem její tělo, sebevědoměji jsem ji osahával a palcem prohmatával látku jejích šatů, až jsem narazil na poklad – našel jsem její vztyčenou bradavku.

Když jsem palcem zkoumal ten vzácný objev, zasténala.

Pak se píseň v naprosto nečekaném zvratu náhle přerušila.

A místo ní se rozezněla hlasitá, energická country.

4

Radši bys…

Jaxson

Zdálo se, že náhlá změna tempa nikoho nepřekvapila – kromě mě a Grace. Tanečníci se rychle rozešli a vyklidili parket – tedy spíš se postavili do řady vedle sebe na line dance, který tady očividně všichni znali.

Grace jsem od sebe málem odhodil, ale vůbec ji to nevyvedlo z míry. Zatočila se dokola s rukama nad hlavou, jako bych s ní přesně to plánoval, a pak na mě namířila dva prsty jako pistole a měsíční chůzí začala couvat.

Chtěl jsem se zasmát, ale měl jsem moc práce s tím, abych si v kalhotách upravil svůj ztopořený klacek, a doufal jsem, že světla nejsou natolik jasná, aby si toho někdo všiml. Podíval jsem se k baru, kde byla většina mých spoluhráčů, a trochu se mi ulevilo, když jsem zjistil, že Vince má stále plné ruce práce s Maven.

Grace mi věnovala vědoucí úsměv, ale pak se postavila do řady vedle nejbližší ženy, začala sledovat její kroky a snažila se line dance pochytit.

Vzal jsem to jako znamení, abych z parketu zmizel.

Neudělal jsem však ani čtyři kroky, než mě něco strhlo zpátky.

„Tak na to zapomeň,“ prohlásila Grace a přivlekla mě do řady vedle sebe.

Málem nás při tom tanci srazila náhlá otočka a vykopnutí nohy a Grace se rozesmála, když jsem ji chytil za boky, abych ji udržel na nohou, než jsme se museli znovu otočit.

„Drž krok!“ zakřičela přes hudbu.

A já se snažil, opravdu, ale zatímco Grace se soustředila na nohy lidí kolem sebe a nakonec rytmus line dance pochytila, já jen tak nějak přešlapoval kolem tanečníků a snažil se nepřekážet.

Taky jsem pozoroval Grace.

Byla úchvatná, oči jí zářily, pořád se smála a točila a se všemi kolem sebe se skamarádila. Nakonec si spolu všichni plácli a ona se s nezbedným úsměvem otočila ke mně, protože začal two-step.

Tohle byl tanec, u něhož jsem dokázal trochu držet krok.

Když jsem vyrůstal v Albertě, zavítal jsem do spousty country barů. Line dance mě vůbec nelákal, zato jsem nikdy nevynechal žádnou záminku, abych se dostal blíž k hezké dívce.

Vzal jsem Grace za ruku a točil s ní po okrajích parketu, zatímco uprostřed probíhal další line dance, a pak se cyklus opakoval.

Přestali jsme tančit jen na tak dlouho, abychom si dali panáka nebo si nechali dolít pivo, a pak už mě Grace zase táhla do kola.

Uplynula skoro hodina a já už nemohl dál, tak jsem se prosmýkl davem, zatímco Grace se zapojila do dalšího line dance. Ještě jsem zkontroloval, jestli tým není na odchodu, a pak jsem vyklouzl zadními dveřmi baru na malou zahrádku.

Byla skoro prázdná, jen několik chlapů u stolu v rohu a jeden pár, co se muchloval na lavičce pod teplým světlem závěsných žárovek. Vydechl jsem, opřel se o cihlovou zeď a obrátil do sebe půlku nového piva, abych se trochu zchladil. Byl jsem propocený, košile se mi lepila na hruď a ruce? Jako bych právě odehrál celou třetinu bez jediného střídání.

Všiml jsem si, že si mě chlapi tak trochu zvědavě prohlížejí a něco si pro sebe mumlají. Poznal jsem ten výraz na jejich tvářích. Výraz cizích lidí, když přemítají, jestli mě znají, když si pro sebe říkají, ten je mi hrozně povědomý.

Přišli na to jen opravdoví hokejoví fanoušci.

Nebyl jsem středem pozornosti jako Vince, neměl jsem milion fanynek na internetu – hlavně proto, že jsem tam stejně skoro nic nepostoval.

Ale tihle chlapi museli být znalci, protože jeden z nich zvedl pivo a zavolal: „Letos to byla sakra dobrá sezóna, Jaxi.“

Naklonil jsem k němu pivo jako poděkování a opravdu jsem mu byl vděčný, protože on i jeho kamarádi to tím nechali být. Nikdo mě nepožádal o fotku ani o autogram a já se hned vrátil k tomu, co jsem dělal – opřel jsem se o cihlovou zeď a snažil se zchladit.

„Jsem lízlá malá potvůrka!“

Grace se na vysokých podpatcích trochu nejistě vypotácela z baru, skácela se na mě, ale pak se narovnala a vzhlédla ke mně.

„Cože to?“ zeptal jsem se a zazubil se.

„Lízlá malá potvůrka,“ zopakovala – jako by to napodruhé dávalo větší smysl. Pak trochu zatřásla rameny, opřela se o zeď vedle mě a s povzdechem nechala hlavu padnout na cihly. „Miluju tancování. Vždycky mi dodá pocit svobody.“

„To je zvláštní. Já se při něm cítím dost bezhlavě.“

Usmála se, aniž by otevřela oči, jako by to už věděla, jako by to měla od začátku v plánu.

„No, potřeboval ses uvolnit.“

„To řekni bráchovi, až ze mě vyrazí duši.“

„Nic neviděl.“

„Jak to víš?“

„Pořád ještě stojíš, ne?“

Při těch slovech po mně koukla jedním okem, na rtech se jí objevil nepatrný úsměv, a pak se na místě otočila, až se o zeď opírala ramenem a ne zády. Potom nakrčila nos vzhůru ke mně.

„Byl bys radši ryba, nebo pták?“

Zamrkal jsem.

A pak vybuchl smíchy. „Zopakuj to.“

„Ryba, nebo pták, Brittzy. To není těžký.“

Otevřel jsem pusu, abych odpověděl, ale pak jsem se jen zasmál a potřásl hlavou. „Hm, asi pták.“

„Proč?“

„Nevím. Lítání mi přijde super.“

Ušklíbla se. „Jo, to jo. Ale já bych radši byla ryba. Představ si, že bys mohl dýchat pod vodou. A znáš ten pocit, kdy prostě ležíš na zádech a vznášíš se?“

Roztáhla ruce, zavřela oči a na tváři se jí zračila poklidná blaženost.

„Všechno je absolutně tichý. Není kam jít. Není kým být. Prostě jen… existuješ.“

Zdálo se mi, že se v jejím výrazu na okamžik mihl stín smutku, ale než jsem si toho stačil pořádně všimnout, spustila ruce k bokům, až to plesklo.

„Dobrá. A co tohle? Představ si, že máš dvě miniaturní nohy, který pořád kopou,“ spustila a ukazováčkem a prostředníčkem to znázornila. Namířila je dolů jako véčko obrácené vzhůru nohama a vrtěla jimi sem a tam, jako by to byly kráčející nohy. „Radši bys je měl připojený k bradě, nebo k rozkroku?“

Smích, který ze mě vyrazil, se nedal zadržet a Grace se usmála ještě víc. Ještě k tomu si dala vrtící se prsty pod bradu, než je strčila dolů mezi nohy v tom nejnepřitažlivějším gestu, jaké jsem kdy u ženy viděl.

„No tak, musíš si vybrat,“ pobídla mě.

Smál jsem se na celé kolo, až mě píchalo v boku, když jsem sledoval, jak těmi prsty pohybuje sem tam mezi těmi dvěma možnostmi.

„Tohle je ta nejdivnější otázka, jakou mi kdy kdo v životě položil.“

„Ale je to lepší než mluvit o počasí, ne?“

Otřel jsem si rukou pusu a potřásl hlavou, než jsem zkřížil ruce na hrudi. „Já ti nevím. Asi k bradě.“

„Pěkně,“ kývla. „Mohl by ses dát k cirkusu. Nebo bys měl třeba vlastní show ve Vegas. A hele! Obul bys ty nohy do bot, nebo je nechal bosý?“

„Samozřejmě obul. Nejsem žádná zrůda.“

Grace se zasmála a ten zvuk byl tak zatraceně sladký, že jsem ho cítil jako tesknou bolest v hrudi – takovou, jaká vás zasáhne, když si vzpomenete na někoho, kdo už není ve vašem životě.

Možná mi tím moje tělo připomínalo, jak moc je pro mě nedostupná.

„Upřímně řečeno, myslím, že jsi promarnil skvělou příležitost s tím rozkrokem,“ prohlásila, pak sáhla dolů, palcem si sundala oba střevíce na vysokém podpatku a popadla je jednou rukou za šňůrky. „Představ si, jaká by to mohla být zábava pro tvou… partnerku.“

„Tím mi chceš říct, že se ti líbí, když tě někdo kope mezi nohy? Je to totiž divný, ale zároveň i trochu rajcovní.“

Přelétla ke mně pohledem. „Proč si myslíš, že bych to byla já?“

Grace udržela vážný výraz dost dlouho na to, aby mi úsměv povadl.

„Kruci, já ne…,“ zaklel jsem tiše a hrudník mi sevřela úzkost z toho, co jsem řekl. „Já jen…“

„Mám tě.“

Ukázala na mě prstem a nepochybně si užívala, jak mi z tváře vyprchala všechna krev. Stál jsem tam s pusou dokořán jako kapr, zatímco ona se hlasitě rozřehtala, až jí hlava padla dozadu. Pak se odlepila od zdi, ruku s botami na podpatku zvedla nad hlavu a zatočila se s nimi.

Najednou se zastavila, oči vykulené, jako by právě dostala nápad.

„Dej mi svůj telefon,“ vybídla mě a natáhla ruku.

Ještě jsem se vzpamatovával z jejího malého vtípku a z toho, jak jsem její příkaz bez váhání splnil, jsem vinil čarodějnictví, ke kterému se předtím přiznala.

Grace vyťukala svoje číslo a uložila ho do mého telefonu, než mi ho hodila zpátky.

„Tak. Teď máš moje číslo.“

Sotva jsem si ho vzal, Grace už se zase točila, broukala si pro sebe a její bosé nohy tančily po špinavé zemi.

Strčil jsem si telefon do kapsy právě ve chvíli, kdy zakopla a padla na mě.

Zachytil jsem ji za boky a ona se rozesmála. Pak ke mně s úsměvem vzhlédla, v jedné ruce držela střevíce a druhou mi na břiše jen tak trošičku sevřela látku košile.

Veškeré vtipy se rázem vypařily do vzduchu.

Najednou jsem si uvědomoval všechno – hudbu linoucí se z baru, teplý vánek pofukující od dubů, to, jak si světlo pohrává se stínem na její tváři, když se ke mně tiskla celým svým tělem, i jak její oči těkají k mým potom, co se vytáhla na špičky.

Ty oči sklouzly k mému krku, když jsem polkl, a pak si jazykem přejela po spodním rtu, než vzhlédla zpátky ke mně.

„Chceš, abych ti četla z dlaně?“ zeptala se.

Čelist mě bolela z toho, jak silně jsem ji svíral, a moje zdrženlivost se vytrácela. Stáhl jsem ruku z jejího boku a přidržel ji mezi námi.

Uchopila mou dlaň do své a konečky prstů přejížděla po čárách, které mi vrásnily kůži. Naklonila hlavu ze strany na stranu a usmála se. Pak poklepala na jednu, která se táhla po celé délce mých kloubů.

„Tady stojí, že jsi unavený,“ řekla. „Jako bys nesl tíhu očekávání už tak dlouho, že se ti podlamujou kolena.“

Věděl jsem, že kecá, ale přesnost toho tvrzení mi vymazala zbytky úsměvu z tváře.

Grace se na mě nepodívala a hned přešla k další čáře. „Ale tahle,“ pokračovala a opět poklepala prstem, „tahle mi říká, že jsi na cestě k tomu najít sám sebe, že se tvoje priority brzy změní a ty najdeš opravdový štěstí.“

Zas další kecy.

Přesto mě to zaujalo.

„Ale…,“ zamumlala a zamžourala na malou, slabou čárku přímo uprostřed mé dlaně. Zvedla mi ruku, jako by si ji chtěla pod zavěšenými žárovkami prohlédnout zblízka. „Tahle je zajímavá.“

„Cože?“

„No, vidíš tuhle čáru tady?“ zeptala se a přejela po ní špičkou prstu. „Tuhle fakt slaboučkou, která se jakoby rozvětvuje na dvě různý cesty?“

Přikývl jsem.

Grace ke mně vzhlédla a zelená barva v jejích očích připomínala ve slabém světle zahrádky hluboký les. „Tady stojí, že mě jednoho dne políbíš.“

Ta slova mezi námi visela, hravá ve své podstatě, a přesto lepkavá jako tekutý písek.

Polkl jsem a chřípí se mi rozšířilo, když navedla mou ruku zpátky ke svému boku a vymazala veškerý prostor mezi námi.

Nebuď kurva blbej, Jaxsone.

Spoluhráčova mladší sestřička.

To varování mohlo být stejně dobře chatrnou pavučinou, tak snadno jsem ho ze sebe setřásl.

„Myslel jsem, že máš přítele,“ vymáčkl jsem ze sebe a srdce se mi přitom rozbušilo v hrudi. Říkal jsem si, abych ji nechal jít, abych odešel já, ale moje ruce měly vlastní rozum a jen ji ke mně pevněji přitiskly.

„Nemůžu mít kamarády, když mám přítele?“ zeptala se zadýchaně – čímž dost pokazila svou snahu, aby to vyznělo nevinně.

„Ty se líbáš se všemi svými kamarády?“

„Ještě jsem tě nepolíbila,“ podotkla, ale vytáhla se co nejvíc na špičky, jako by mě vyzývala, abych to změnil.

A já musel být ten nejpitomější hlupák na světě, protože jsem kapituloval – jen na zlomek vteřiny dost dlouhý na to, abych jí drsně přejel rukama po bocích dolů a objal jí zadek.

Byl to lačný, sobecký pohyb – nutkání, se kterým jsem už nedokázal bojovat. Musel jsem ji osahat, byť jen na okamžik šílenství. Musel jsem.

Prudce zalapala po dechu a zadržela ho v sobě, zatímco já zasténal a tiskl ji. Na to, jak byla drobná, měla zatraceně skvělý zadek. Přemýšlel jsem, jaké by to bylo naplácat jí, ohnout ji, roztáhnout ty půlky a hodovat na její sladké kundičce tak, jak to žádný kluk v jejím věku neuměl.

Vzhlížela na mě očima plnýma touhy, jako by viděla všechny hříšné myšlenky, které se mi odehrávají v hlavě.

Jako by si i ona sama přehrávala své vlastní hříšné myšlenky.

Do hajzlu.

Chytil jsem ji zezadu za krk a držel ji, zatímco jsem sklonil ústa, připravený vyplnit její předtuchu. Graceiny oči se překvapeně rozšířily a pak se zalily touhou, potřebou, a ona sevřela mou košili a vyšla mi vstříc na půl cesty.

Než se však naše rty stačily setkat, z baru se vyvalila dravá řeka Orlovců, kteří klopýtali jeden přes druhého a s nimi se nesl hluk a chaos.

Grace se ode mě bleskově odtrhla a zatočila se v malém kroužku vedle Cartera, jako by s ostatními právě vypadla z baru.

Pořád jsem byl v šoku a opíral se o zeď, když na mě Vince uhodil.

„Tady jsi, Brittzy!“ řekl a pocuchal mi vlasy. Pak se zamračil. „Kde je ségra?“

Než jsem stačil odpovědět, skočila mu s bojovým pokřikem na záda a on se rozesmál, zatočil se s ní a vydal se s ní k autobusu. Zbytek týmu ho následoval, zatímco já jsem si nadával za to, co jsem málem provedl, a usilovně se snažil nějak se sebrat.

Potřásl jsem hlavou nad tím, jaký jsem blbec, pak jsem se konečně odlepil od zdi a následoval poslední vlnu svých spoluhráčů, kteří vycházeli ze zahrádky. Maven se trochu zdržela vzadu a zvědavě si mě prohlížela, když jsem je doháněl.

„Jsi v pohodě, Brittzy? Vypadáš, jako by ti někdo právě sfouknul svíčky na narozeninovým dortu.“

Přinutil jsem se k úsměvu. „Dobrý. Jen jsem opilej.“

Povytáhla obočí, jako by mi nevěřila, a pak jsme se oba otočili, protože jsme uslyšeli hlasitý, pronikavý výkřik následovaný výbuchy smíchu.

Vince sprintoval kolem autobusu s Grace na zádech. Ta se ho držela jako klíště a tým ho povzbuzoval. Já se mezitím snažil poslouchat zdravý rozum.

Když kolem mě prosvištěli, Grace se smíchem zaklonila hlavu.

Pak její oči našly ty moje.

Čas se znova zastavil, všechno bylo zpomalené, vlasy jí vlály za zády a na rtech se jí zvolna rozléval rozpustilý úsměv.

Jedna noc.

Jedna vlahá, bujará noc plná chaosu.

Ta stačila, aby Grace Tanevová převrátila celý můj svět naruby.

5

Únikový auto

Současnost

Grace

Probudit se ráno po rozchodu bylo podobné jako probudit se ráno po hloupém vypití sedmi panáků tequily v řadě.

A to jsem věděla z vlastní zkušenosti.

Hlava mi třeštila, když jsem se s úpěním posadila na posteli. Bolel mě prázdný žaludek a zároveň se mi při pomyšlení na jídlo zvedal. Přitiskla jsem si konečky prstů na oči a cítila, že jsou stále ještě opuchlé a suché od všeho toho pláče.

Nesnášela jsem pláč.