Přeložil Jan Jirák

THE COUNTDOWN KILLER

Copyright © Sam Holland 2025

Translation © Jan Jirák, 2026

ISBN 978-80-284-1424-5

Královně Charlottě a králi Tomu Arthurovi.

Předlohám Griffina a Deakina.

„Peklo je prázdné a všichni ďáblové jsou tu!“

William Shakespeare, Bouře, 1611

Prolog

Místnost je v podstatě takový kamrlík, sotva pár čtverečních metrů velký. Jedny dveře, žádná okna. Je prázdný, jen na dřevěné podlaze leží vyzáblý muž. Na sobě má ošoupané džíny a triko od fotbalového dresu. Je bos, ani ponožky mu nezůstaly. Zasténá. Otevře oči. Pomalu zvedne hlavu, podívá se na zářivý pruh světla na stropě a zmateně zamrká. Špinavými prsty se opatrně dotkne dlouhého, krvavého šrámu na čele.

Jeho pohyby probudí malé červené světýlko na kameře v rohu místnosti. Ozve se zasyčení a z reproduktoru zazní hlas.

„Řekni mi, jak se jmenuješ,“ vyzve muže.

Ten sebou trhne, jako by ho bodla vosa. Horečně se rozhlíží kolem sebe a snaží se přijít na to, odkud se hlas ozývá.

„Co…? Kde to…?“ blekotá.

„Řekni mi, jak se jmenuješ,“ opakuje hlas trpělivě.

„Co – já? Jimmy. Jmenuju se Jimmy. Pusťte mě ven.“

„Čím se živíš, Jimmy?“

„Já… Kdo jste?“

„Co děláš za práci?“ Tentokrát je otázka hlasitá, až se ozvěnou odráží od cihlových stěn.

„Jsem… jsem nezaměstnaný.“

„To není všechno, viď?“ Hlas se opět ztiší. „Prodáváš přece drogy, ne?“

„Cože? Vy jste od policie?“

Hlas se zasměje pomalým hrdelním smíchem. „Ne, Jimmy,“ odpoví muži. „My jsme horší než policie.“

Jimmy vyskočí a divoce se rozhlíží kolem sebe. Dech se mu před ústy mění v mrazivé obláčky. Pažemi si obejme propadlý hrudníček, aby se trochu zahřál.

„Kde to jsem?“ vykoktá.

„Na tom nezáleží. Důležité je jen to, že tu jsi. A my si teď spolu zahrajeme takovou hru.“

V zámku zaskřípe kovová západka. Dveře se otevřou. Objeví se v nich muž, jeho mohutná postava vyplňuje celý rám. Aby mohl vejít, musí sehnout hlavu. Jimmy při pohledu na muže ustoupí. Příchozí je celý v černém, přes hlavu má přetaženou kuklu. Kromě malých, tmavých oček není z obličeje vidět vůbec nic. Muž za sebou zavře dveře, podívá se do kamery a Jimmymu předvede baseballovou pálku, kterou do té chvíle držel za zády. Je stará, oprýskaná, ve dřevě jsou patrné ďolíčky.

„Máš na vybranou, Jimmy,“ ozve se opět hlas shůry. „Levou, nebo pravou?“

Muž pálku zvedne a máchne s ní. Jimy polkne a vytřeští oči. Pak zaznamená, co muž svírá v levačce: zahlédne lesknoucí se injekční stříkačku s obnaženou jehlou. Jimmy zoufale těká pohledem po místnosti – od muže ke dveřím, k jehle, pak na pálku. Nakonec zvedne hlavu ke kameře. Muž k němu postoupí o krok blíž.

„Co… co v tom je?“ koktá Jimmy a ustupuje do kouta. „Mám prachy. Kolik si řeknete. Nemůžete přece…“

Žádná odpověď. Muž pokročí ještě blíž. Čpí starým potem. Teprve v tu chvíli si Jimmy všimne rezatých skvrn na podlaze. A taky škrábanců na bíle natřené cihlové zdi. V zatuchlém, mrazivém vzduchu visí téměř hmatatelný kyselý pocit zoufalství, strachu a bolesti.

Hubeňour otevře ústa, ale nedostane ze sebe ani hlásku. V rozkroku se mu na džínách začne zvětšovat tmavá skvrna.

„Pros–“ začne, ale slova mu urve od úst náhlé švihnutí pálkou mířící na holeň pravé nohy. Holenní kost praskne, a jak Jimmy dopadne na podlahu, její rozštípnuté konce protrhnou kůži na noze.

Jimmy nevěřícně zírá na bílou kost, krev, bezvládný kotník a chodidlo ohnuté v nepřirozeném úhlu. A pak zařve ze všech sil: je to zavytí plné bolesti. Vzápětí přejde do vysokého nářku, který se odráží od stěn a mění se z lidského sténání na zvířecí ryk.

„To je ono, Jimmy,“ ozve se hlas v reproduktoru. „Buď hodnej kluk. Snaž se takhle ječet dál.“ Chvíli se nic neděje, potom muž pustí pálku na zem, chytne Jimmyho za zápěstí, zkušeným pohybem propíchne jemnou kůži na předloktí a zavede jehlu hluboko do žíly. Jimmy se nemůže bránit, jen bezmocně kouká, jak se píst stříkačky v trubici pohybuje. Do krve mu proniká hebká, čirá tekutina a on nemůže dělat nic jiného než dál ječet. Ví, co se bude dít, ví, jak zemře.

Z reproduktoru se ozve tichý smích. A pak poslední slova, která Jimmy v životě uslyší.

„Oni mají rádi, když u toho ječíte.“

ČÁST PRVNÍ

DEN PRVNÍ

PÁTEK

Kapitola 1

Tyhle chvíle má Cara nejradši: tu relativní pohodu, když jsou výslechy hotové a už padlo i rozhodnutí, že bude vzneseno obvinění. Úmorná dřina se sestavováním důkazních materiálů pro žalobce sice ještě nezačala, ale Cara dokáže sama sebe na chvíli přesvědčit, že případ je uzavřený. Služebna se vyprázdnila, členové vyšetřovací skupiny vyrazili k domovům, aby si dopřáli zasloužený odpočinek. Ona by měla taky vypadnout, ale užívá si vzácné chvíle klidu, chodí mezi stoly, sbírá zašpiněné hrnky, vyhazuje do odpadků obaly od sladkostí a skládá nádobí do myčky. V malé, stísněné kuchyňce si uvaří kávu, vrátí se s kouřícím hrnkem do služebny, z bílé tabule odstraní fotografie a rozmáchlými, rozhodnými gesty ji utře.

Tohle byl rychlý případ, rozlouskli ho brzy a bez velkých cavyků. Kamarádky nahlásily, že zmizela jistá Joyce Hunterová, dívka poskytující sexuální služby. Žádní svědci, žádná mrtvola, jen beznadějně děsivé tušení, jež se potvrdilo o čtyřiadvacet hodin později, když jeden zástupce veřejnosti zavolal na tísňovou linku kvůli nějakému bezdomovci. Ten povykoval a vyváděl v centru města, oblečení měl nacucané krví, ale nebyl zraněný. Testy potvrdily, že krev patří dívce. Rozeběhly se výslechy, sotva se však ukázalo, že muž potřebuje pomoc, zase skončily. A to rychle.

Teď je dotyčný zavřený v jiné instituci, než do níž ho plánovali šoupnout, a spravedlnost musí počkat, až se nějakému psychiatrovi podaří dostat duševní stav muže trochu do formy. Což nemusí nastat nikdy, říká si v duchu Cara, sejme z tabule snímek, na kterém se usmívá pohřešovaná žena, a přidá ho do desek k poznámkám. O tom, kde je tělo, dál nemají tušení, ale velké množství krve potvrdilo jedno: dívka je po smrti.

Zazvoní telefon. Cara po něm sáhne a hovor přijme.

„Vrchní inspektorka Elliottová?“ ozve se ženský hlas. „Tady recepce. Kromě vás tam už nikdo není?“

„Teď zrovna ne.“

„Já jen… nejsem si jistá, že je na tohle potřeba vrchní inspektorka –“

„Jsem tady, tak co pro vás můžu udělat?“

Žena chvilku mlčí. „Přijďte dolů. Vysvětlím vám, o co jde,“ ozve se nakonec.

Cara seběhne po schodech. Budova policejního velitelství je prázdná. Kantýnu už zavřeli, lidé z administrativy odešli domů. Zůstala jen noční směna, všichni mají ve světle zářivek nažloutlou pleť a unavené oči. Za pultem na Caru čeká žena, která tam má službu.

„Jste hodná, že jste přišla,“ uvítá blížící se inspektorku. „Měla bych to přehodit na výjezdovku, ale je pátek večer, úplněk a prší…“

„Nic neříkejte,“ přeruší ji Cara s úsměvem a představí si, jaký blázinec panuje ve městě, kde řádí rozparádění ožralové a měrou vrchovatou naplňují všechny policejní pověry o úplňcích a kriminalitě. „O co jde?“

Na stole leží odrbaná nákupní taška z Teska, uvnitř je malý balíček. Celé je to vložené do průhledného pytlíku na důkazy. Recepční ho ke Caře přisune.

„Nechala to tu nějaká ženská,“ vysvětluje. „Nestačila jsem jí ani vystavit stvrzenku. Jenom to hodila na pult a rázovala pryč.“

„Řekla k tomu něco?“

„Jen že už to nechce. Ne, to není přesný.“ Žena se na okamžik zamyslí. „‚Už to tam nechci mít.‘ Jo, takhle to řekla.“

Cara si tašku přitáhne a zvedne ji ke světlu. „Vypadá to na cédéčko,“ poznamená.

„Je to dévédéčko,“ opraví ji žena. „Ale takový to, co se na něj dá nahrávat. Vezmete si to?“

Cara na balíček upírá pohled a mračí se. Tohle není její práce, rozhodně za to není placená. V kapse jí zabzučí telefon, vytáhne ho a přečte si zprávu.

Ještě hodinku, stojí tam. Jeď beze mě. Ch. Pusu.

Charlie, šéf oddělení digitálních služeb a už rok její přítel. Dělá na nějakém naléhavém úkolu – týká se to ochrany dětí. V týmu, který se zabývá případy pohlavního zneužívání, potřebují zjistit, co je v jednom počítači, a musí to pochopitelně vědět hned, jak jinak.

Cara si dál prohlíží prazvláštní balíček. Odpoví Charliemu – počkám na tebe pusu –, vezme balíček, podepíše převzetí a na vděčnou recepční se usměje. Zjistí, o co jde, a pak to buď předá výjezdovce, aby si s tím nějak poradili, nebo to – což je pravděpodobnější – prostě založí k dalším věcem, co jim tam nejrůznější pošuci nosí po nocích. Vycpaného jezevce. Vesmírnou loď z papíru. Celou lidskou kostru (naštěstí umělohmotnou). Jedno obyčejné DVD se v tom ztratí.

Je jí jasné, že jí kafe mezitím vystydlo, tak se staví v kuchyňce, aby si uvařila čerstvou dávku, a pak si to všechno donese k sobě do kanceláře. Sedne si ke starému počítači v rohu místnosti a zapne ho. Přístroj není ani připojený k síti, má ho tam jen pro takovéhle příležitosti. Počítač se s pípáním a chrčením probere k životu. Cara si navlékne modré nitrilové rukavice, otevře průhledný sáček a krabičku opatrně vytáhne na světlo.

Je plastiková, čtvercová, zezadu černá a uvnitř Cara najde disk. Není popsaný, ani na hřbetě obalu není žádný nápis. Nikde nic nenapovídá, co by disk mohl tak asi obsahovat. Cara si vše nechápavě prohlíží. Možná tam něco je, možná ne, to se dozví jedině tak, že si dévédéčko pustí.

Stiskne tlačítko na přední straně počítače a mechanika vyjede. Vloží do ní disk – a mechanika s cvaknutím zase zajede. Cara vyčkává a fouká si přitom do kafe.

Zvenku buší do okna déšť, kapky zůstávají na skle chvilinku viset a pak sklouzávají dolů. Když Cara spouští přehrávání, panuje ve služebně klid a mír.

Obrazovka zůstane černá. Ukazatel času odpočítá deset, pak dvacet vteřin. Policistka pustí rychlý posun dopředu, a zrovna když se chystá, že to nadobro vzdá, objeví se nějaký záběr. O kousek nahrávku vrátí, a jakmile temnou obrazovku vystřídá prapodivný obrázek, nakloní se dopředu. Místnost. Bílé stěny, dřevěná podlaha. Na vzdálenější straně dveře. Snímalo se seshora, uvažuje Cara, zřejmě kamerou zavěšenou v koutě pod stropem. Slyšet je pouze tichý šramot způsobovaný mužem, který po malé místnůstce přechází.

Cara se zamračí. Pomalu odloží kávu a nechá ji stát na stole. Sleduje, co se na obrazovce děje, a bezděky otevře ústa. Srdce jí buší tak silně, že ho slyší v uších. Celá nahrávka může trvat tak deset, možná patnáct minut, a když skončí, Cara si uvědomí, že jí vyschlo v ústech.

Přitiskne si třesoucí se prsty na ústa a dál zírá na zčernalý monitor. Pak pomalu sáhne po myši, skočí na začátek a pustí si nahrávku ještě jednou.

Podruhé už ji to tak nešokuje, ale pořád je to úděsné. Cara usilovně pátrá po náznacích, že je to celé jenom jako, ale nahrávka vypadá velmi reálně. Cítí, že se to doopravdy stalo. Ohromuje ji tupá surovost, agresivita, takže když ucítí, že jí někdo položil dlaň na rameno, vyletí. Bleskově se otočí a pěsti má zaťaté.

„A safra, promiň, promiň,“ chlácholí ji honem Charlie a zvedá ruce v obranném gestu před tělem. „Nechtěl jsem tě vyděsit. Děje se něco?“ dodá s obavami v hlase. „Jsi bílá jako stěna.“

„O nic nejde,“ ujišťuje ho. „Omlouvám se, je to moje chyba… já…“ Cara zabloudí pohledem k obrazovce, kde stále ještě běží nahrávka z DVD.

„Na co to koukáš, Caro?“

Charlie si sedne vedle ní, zmlkne, upře pohled na obrazovku a uhranutě na ni zírá.

Cara uhne pohledem. Hlava se jí točí. Uvědomí si, že od chvíle, kdy nahrávku pustila, ani pořádně nedýchá. Natáhne třesoucí se ruku a video zastaví.

„Co to kruci je?“ zeptá se Charlie.

Na zastaveném záběru je uprostřed vidět muž. Tělo má ochablé. Nohy roztažené, kotníky nepřirozeně zkroucené. Hlavu zvrácenou dozadu, pohled skelný. Lapá po dechu, čelisti má násilím roztažené, po bílé košili mu stéká krev, sliny a zvratky.

„To je,“ začne Cara, ale nemůže dál, v ústech jí vyschlo. Polkne a zkusí to znova. „To je nahrávka skutečné vraždy,“ dostane ze sebe.

Kapitola 2

O hodinu později už sedí oba, Cara a Charlie, u ní doma v kuchyni a před sebou mají notebook. Z obýváku se k nim přidá muž navlečený do šedivých tepláků a černého trika. Je bosý a nechápe, o co jde. Za ním přicupitá do místnosti malý černý kocourek.

„Co tu máte tak závažnýho?“ zajímá se Griffin a přisedne si k nim. Kocourek mu vyskočí na klín a upře na Caru nahněvaný pohled jantarových očí.

„Děcka jsou v pohodě?“ zeptá se Cara.

„Ze školy jsou vyzvednutý. Večeři dostaly. Kočka je nakrmená. Člověk by řek, že jsem tvůj manžel, ne brácha.“

Cara nepokryté dloubnutí přejde. „Říkal jsi, že ti to nevadí,“ připomene bratrovi. „A Frank je navíc tvůj.“ Kocourek ji nevzrušeně pozoruje, pak vyskočí na stůl a posadí se na hromadu papírů.

„Můžeš si ho nechat,“ zabručí Griffin.

„Nemůže mě vystát,“ namítne Cara. A má pravdu. Dokazují to škrábance, které má na rukou.

Bratr – a jeho kocour – u ní bydlí už víc než rok a jí se to většinu času zamlouvá. Griffin jí pomohl se stěhováním, okupuje volný pokoj, platí polovinu nájmu a ani se moc nesnaží sehnat si vlastní bydlení. Spát chodí dost pozdě, ráno bývá nabručený, a když sestra vyvádí, dokáže ji bez váhání rázně usadit. Ale nepije, je sám, nevodí si domů holky, a pokud je potřeba, pohlídá jí děti. Jen občas poznamená, že musí hlídat až příliš často.

„Kdo je vyzved?“

„Sarah. Asi ve čtvrt na sedm,“ odpoví. Cara si povzdechne. „Tys taky nebyla doma,“ upozorní ji Griffin, což jí není příjemné.

„Ta ženská se mi prostě nezamlouvá,“ povzdechne si.

„Nelíbí se ti, že je jí osmadvacet a sbalila tvýho bývalýho manžela,“ zpraží ji Griffin. „Nemám pravdu, Charlie?“

„Mě do toho netahejte,“ brání se Charlie. Už před chvílí vstal, aby nachystal čaj a topinku, a teď postaví na stůl hrnky a před Caru položí talíř. „Sněz to,“ pobídne ji.

Cara se na Griffina mračí. Jsou sice sourozenci, ale jako by neměli vůbec nic společného. Mladší brácha je vysoký přes sto osmdesát centimetrů, garáž si přestavěl na posilovnu, každý den tam týrá tělo a podle toho taky vypadá. Cara se už přehoupla přes čtyřicítku a nevybavuje si, kdy naposledy zvedla něco těžšího než hrnek plný kafe. Ale oba mají stejné tmavě hnědé vlasy a světle hnědé oči. Hodně toho společně prožili a Cara dokáže bratrovi odpustit cokoliv na světě.

Ukousne si sousto topinky s pomazánkou z burských oříšků. Teprve v tu chvíli jí dojde, jak obrovský má hlad, a vděčně se na Charlieho usměje. Muž jí úsměv oplatí. Kolem tmavých očí za brýlemi se mu udělají vějířky vrásek, které Caře připadají přitažlivé a uklidňující.

Už rok vede vcelku jednoduchý a klidný život. Řeší jeden případ za druhým a její malý tým šlape jako hodinky. Z toho videa má ale nepříjemný pocit. Jeden ochotný a neúnavný člen počítačového oddělení nahrávku prověřil, jestli není zavirovaná, a poté ji přehráli do systému a zpřístupnili na síti. Proto teď může Charlie otočit notebook ke Griffinovi. Obrazovka je tmavá. Cařin bratr zamračeně stáhne obočí.

„Tohle dneska večer někdo přinesl na velitelství,“ poznamená Cara. Podá bratrovi sáček na důkazy. Vezme si ho od ní a prohlíží si krabičku uloženou uvnitř.

„A co to má společnýho s oddělením závažné trestné činnosti?“ zeptá se.

„Uvidíš.“

Cara se natáhne dopředu a klikne na přehrávání. Přinutí se, aby i potřetí sledovala výjev, jenž se před ní začne odehrávat.

Malá místnůstka, uprostřed stojí muž. Podle odhadu tak pětatřicátník. Nakrátko ostříhané hnědé vlasy, tmavý oblek, svého času nejspíš dost drahý, bílá košile, tmavomodrá kravata, všechno pomačkané. Muž přechází po místnosti, něco vykřikuje, očividně se mu nelíbí, kde je. Začne cloumat zamčenými dveřmi, pak chodí dokola a vztek v jeho chování se začne měnit ve strach.

„Řekni mi, jak se jmenuješ,“ vyzve ho nějaký hlas. Odráží se od stěn místnosti a je slyšet praskání v reproduktoru. Muž se nechápavě rozhlíží, potom si všimne kamery a zadívá se přímo do objektivu.

„Kdo jste?“ zakřičí.

„Řekni mi, jak se jmenuješ,“ opakuje hlas. „Když budeš dělat, o co tě požádám, půjde všechno daleko snadněji.“

Muž zaváhá. „Terry,“ odpoví nakonec. „Terence Gregory.“

„A čím se živíte, pane Gregory?“

„Jsem… Jsem manažer, vedu jeden investiční fond.“

Praskání v reproduktoru utichne.

„Kdo jste?“ zakřičí muž v obleku. „Proč jsem tady? Musí to být už kolik dnů. Mám hlad. Žízeň taky. Žádám, abyste mě pustili ven.“

Nějakých pět minut se nic neděje. Muž ještě chvíli přechází. Poté se zastaví, opře se o protilehlou stěnu, očima těká po místnosti.

Cara cítí, že se na ni Griffin podíval, ale nehne se a dál upírá oči na obrazovku.

Dveře se s prásknutím otevřou. Muž se narovná, stojí s rozkročenýma nohama a dívá se na dvojici mužů, kteří vešli dovnitř. Jsou to urostlí ramenáči, oba celí v černém. Jeden za sebou táhne vysokou, masivní dřevěnou židli. Postaví ji doprostřed místnůstky a oba pokročí k muži.

Ten ustupuje, zděšeně se rozhlíží kolem sebe, ale místnost je malá a moc možností k úniku nenabízí. Chytnou ho každý za jednu ruku. Brání se, křičí, ječí, nohama brzdí po dřevěné podlaze. Přijde o botu, ale jinak ničeho nedosáhne, skončí na židli, dokonale bezmocný, s rukama zkroucenýma za zády a pevně spoutanýma širokou stříbrnou lepicí páskou. Následně dojde na nohy – každou mu přivážou k jedné noze židle. Křičí, žebrá, ale muži jsou neteční, drsně mu zakloní hlavu a přes čelo ji připevní lepicí páskou k opěradlu židle.

Tím je muž dokonale zpacifikovaný, zvládne pohybovat jen ústy a očima, jinak nemůže dělat vůbec nic. Sleduje, jak si muži jdou stoupnout za něj. Když na jeho prosby nikdo nereaguje, muž se rozbrečí.

Cara chce uhnout pohledem, ale nedokáže to. Uhranutě celý výjev sleduje, jako přimrazená zírá na to, jak si nářku a kvílení oběti nikdo nevšímá.

„Co to má znamenat?“ ozve se Griffin. „Co to –“

Cara si vybavuje, jak sama reagovala. Čekala pistole, nože, pěsti, a když jeden z násilníků vytáhl z kapsy svazek papírů, zaskočilo ji to.

„Co to je?“ vyhrkne Griffin.

„Prachy,“ odpoví Cara. „Staromódní papírový peníze.“

Mohutný chlapík předá svazek bankovek kolegovi a pak se oba zadívají do kamery.

„Zahájení akce povoleno,“ zaburácí hlas v reproduktoru.

„Jaký povolení –“ začne oběť, ale jeden z mužů ji chytne za čelist, silou ji rozevře a druhý sedícímu nešťastníkovi nacpe jednu bankovku do úst. A další. A další. Muž se dusí, dáví, ale násilníci jsou vytrvalí. Masitými prsty strkají muži peníze do pusy, pěkně jednu bankovku za druhou. Systematicky, pečlivě, ani jedna jim neupadne. Muž zmlkne, už nemůže mluvit ani křičet, ale Cara zaznamenává, že má napjaté svaly, roztažené prsty, oči rozšířené bolestí a děsem. Útočníci mají jasný cíl. Když Terenceovi povolí čelist, ozve se zřetelné prasknutí, načež se ústa otevřou do nepřirozeně širokého úhlu a muži cpou bankovky oběti přímo do hrdla.

Pak se muž přestane hýbat. Tělo ochabne, prázdné oči zůstanou otočené ke stropu, veškerý život z něj vyprchá. Muži pokračují, dokud se nezbaví poslední bankovky, potom si utřou ruce.

Zadívají se do kamery, přikývnou a odejdou z místnosti. Oběť tam nechají. Nikde se nic ani nepohne, jen z nosu teče mrtvému drobný pramínek krve.

„Hotovo,“ oznámí hlas a obrazovka zčerná.

Kapitola 3

V kuchyni se rozhostí ticho. Takové ticho, že Cara slyší vrnění ledničky i tikání hodin. Charlie zaklapne víko počítače a Griffin dlouze vydechne.

„Do prdele,“ uleví si. „A tohle někdo nechal u nás na velitelství? Kdo?“

„To musíme zjistit.“

Muži se na ni zadívají. Bratr a přítel – oba za dobu strávenou ve službě viděli hodně děsivé věci, ale na tohle nebyl ani jeden připravený.

„Víš jistě…“ začne Charlie. „Chci říct…“

„Co?“

„Víš jistě, že na tom chceš dělat?“ dořekne to za něj Griffin.

„Je to vražda,“ připomene jim Cara. „A já jsem vrchní inspektorka z oddělení závažné trestné činnosti. Kdo jiný by to měl vyšetřovat?“

„Co inspektorka Ryderová? Ta z Basingstoku.“

„To snad kruci ne –“

„Tohle je… Caro…“ Charlie se natáhne a vezme ženu za obě ruce. Má horké dlaně a v očích prosebný výraz. „Už sis prožila dost. Celý tým má za sebou krušné časy.“

„Loni v lednu jsme chytali sériového vraha,“ přidá se Griffin. „Předtím tu byl Kopírák, to je jen pár let. Jamieho povýšili teprve nedávno –“

„Na inspektora,“ přikývne Cara. „Což znamená, že má zcela jistě na to, aby –“

„Vyšetřovací skupina je pořád dost malá, potřebujeme nabrat další lidi –“

„Můžou k nám někoho převelet –“

„Caro, jen uvažuju nahlas. Možná by to nemělo spadnout k nám.“

Cara zaváhá. Bratr si užil svoje: má za sebou závislost i rozchody. Musel se smířit se smrtí manželky, o niž ho připravil právě Kopírák, první případ sériového vraha, který Cara řešila. Až na to, že teď, zrovna v tuhle chvíli, působí bratr daleko vyrovnaněji než kdykoliv předtím.

„Nebudu tě nutit, abys na tom případu dělal,“ ujistí ho. „Ale všichni jsme na tom líp než loni v lednu. A tenhle případ je jasný jako facka. Dokonce máme jméno oběti. Najdeme člověka, co nám nechal nahrávku na stanici, a máme vraha. Půjde to jako po másle. Snazší už to snad ani být nemůže.“

Charlie a Griffin se na sebe podívají. „Tak jo,“ přikývne Griffin po chvíli. Potřese hlavou, aby se vzpamatoval, a přitáhne si sestřin počítač k sobě. „Říkal, že se jmenuje Terence Gregory. Co o něm víme?“

„Na to jsem se taky chtěl zeptat,“ přidá se Charlie a vytáhne z tašky vlastní notebook. „A to jsme si mysleli, že se dostaneme brzo domů,“ dodá.

„Takže mě v tom nenecháš? To je milý,“ poznamená Griffin a odmlčí se. „A máme to…“ ozve se po chvíli a začne předčítat. „Te-rence Gregory. Manželka nahlásila jeho zmizení pátého srpna 2014. Šel na pohovor kvůli zaměstnání a už se nikdy neukázal.“ Otočí notebook, aby na něj Cara viděla. Pokud mohou soudit, usmívající se muž na fotografii vypadá jako chlápek z té místnosti. „A jak nám sám řekl, dělal manažera nějakého investičního fondu. Pracoval u Fredrickse a Bravermana,“ přidá Griffin ještě jednu informaci.

„K jakému závěru dospěl vyšetřovatel, který to dostal na starost?“ zeptá se Cara.

„Že se dotyčný vypařil dobrovolně. Ale žádný pořádný vyšetřování vlastně neproběhlo.“

Charlie se ujme slova a čte z obrazovky. „Poslechněte si tohle: ‚Policie pátrá po Terrym Gregorym, věk 34 let. V době svého zmizení byl Gregory propuštěn ze zaměstnání poté, co tam zmizely peníze a investiční prostředky, a byl vyšetřován pro podezření ze zpronevěry a krádeže. Policie žádá veřejnost…‘ a tak dál a tak dál, sami to umíte nazpaměť.“

„Takže Terry Gregory byl vyšetřován v souvislosti s podvodem, který se týkal – předpokládám – pořádného balíku, a když dostal padáka, zmizel,“ uvažuje Cara nahlas. „Jaký se z toho dá vyvodit závěr?“

„Že se vypařil a teď si na nějakém tropickém ostrově užívá života jako nikdy předtím,“ prohlásí Griffin.

„Přesně tak,“ přidá se Charlie. „Jenže ve skutečnosti ho unesli, zavraždili a jeho tělo se za celých deset let vůbec nenašlo.“

„Nádavkem ho zabili tak, že mu do krku nacpali peníze, a to nemůže být náhoda,“ přikývne Griffin. „Podle mě to vypadá na vraždu ze msty.“

„A na dokonalou vraždu,“ přikývne Cara. „Žádné tělo, žádný zločin.“

„Až do dneška,“ poznamená Griffin.

„Až do dneška,“ opakuje po něm Cara s povzdechem. „Hned zítra ráno rozjedeme vyšetřování.“

„Zítra je sobota,“ upozorní ji Griffin.

„To je mi fuk. Jde o vraždu.“

Cara vstane a vydá se s hrnkem i talířem k myčce. Vycítí, že ji Charlie a Griffin sledují, a otočí se k nim zády. Nechce, aby jí viděli do obličeje. Ví, že jí tvář zbrázdily vrásky vyryté nejistotou a obavami.

Tým dalšího sériového vraha nezvládne. Takový případ by je zničil. Sežvýkal a vyplivl. Ale už se jednou rozhodla. Teď to zpátky nevezme.

Snaží se sama sebe uklidnit. Tohle je přece ojedinělý případ, jedna izolovaná vražda. Neobjasněný zločin, pomsta, kde jsou podezřelí zřejmí a samotný čin mají navíc zaznamenaný. A tým je dnes silnější. Její lidé řeší případy jako na běžícím pásu, uzavírají jeden po druhém. Pouze vrchní inspektorka Ryderová v Basingstoke má lepší výsledky, takže by Cara byla blázen, kdyby to vzdala.

„Svolej členy skupiny,“ požádá bratra a s rozhodným cvaknutím zabouchne myčku. „Jdu si lehnout.“

DEN DRUHÝ

SOBOTA

Kapitola 4

Jamieho Hoxtona probudí dětský křik. Rozjívené pištění pětiměsíčního prcka pronikne i do nejhlubších snů a bezmocnou oběť vytáhne na hladinu, kde ji nechá lapat po dechu. Jamie si promne oči a zaposlouchá se. Zaslechne uklidňující brumlání mužského hlasu a křik se zklidní do mírného žvatlání.

Koukne na hodinky, pak sáhne po telefonu a s překvapením v něm najde zprávu od seržanta Natea Griffina. Přijeď, stojí tam. Naléhavé.

Co tak důležitého se mohlo stát? Vždyť právě uzavřeli poslední případ. Večer si dopřál pár sklenic – vlastně trochu víc než pár. Jenže vrahové nedodržují dny pracovního volna a děti kašlou na to, že má člověk kocovinu.

Shodí nohy z postele a dopotácí se do koupelny. Dveře do sousedního pokoje jsou otevřené a Jamie uvnitř zahlédne tlumené světlo noční lampičky a v posteli pod dekami pahorek. Za sebou zaslechne kroky. Otočí se a uvidí Adama se dvěma kouřícími hrnky kávy v rukou. Na sobě má jen tričko a trenýrky. Vlasy rozcuchané, pod očima vaky z nevyspání.

„Ivy tě vzbudila?“ zeptá se Adam napůl šeptem.

„Kdepak. Musím do práce.“

„Teď?“ Adam na okamžik zpozorní, zřejmě ho to zaujalo, pak ale jeho zájem upoutá křik v ložnici. „Dole je udělaný kafe,“ poznamená chvatně. „Je ho dost i pro tebe. Stavíš se tu ještě?“

„Vždyť s vámi, lidi, nemůžu vysedávat každý večer,“ namítne Jamie.

„Vždycky tě rádi vidíme,“ ujistí ho Adam.

Jamie se rychle osprchuje, natáhne na sebe včerejší oblečení a seběhne dolů. Zbytek kouřící kávy si naleje do hrnku, nachystá do překapávače další dávku, potom si dopřeje chvilku klidu, opře se o kuchyňskou linku a usrkává kafe.

Měl by vyrazit na velitelství. Cara říká, že sebou máme hodit, poznamenal Griffin v další textovce a Jamie jako čerstvě povýšený detektiv a Cařin zástupce tam hraje dost důležitou roli. Ale potřebuje se vzpamatovat. Připomenout si, proč tuhle práci dělá, proč by mu mělo záležet na oběti, nebo přinejmenším na těch, kteří se nově ocitli v postavení pozůstalých příbuzných.

Vedle něj běží na plné obrátky sterilizátor láhví, nahoře z něj syčí horká pára. Dveřmi do obývajícího pokoje vidí na podlaze pestrobarevnou deku s křiklavě žlutými žirafami a oranžovými lvy. Vedle ní stojí kolíbka. Je prázdná, až na bílé mušelínové polštářky a dečky slabounce vonící po dětských zvratcích.

Když se Ivy před pěti měsíci narodila, obrátilo jim to život vzhůru nohama. Změnily se priority, bylo třeba naučit se nové věci a přizpůsobit se. Pryč jsou noční tahy, konec je popíjení do brzkých ranních hodin následovaného nedělním poleháváním u televize. Adam si místo toho dopřává věčně přerušovaný spánek a hodiny strávené s prckem položeným na břiše. A Jamiemu to vyneslo pobyt v opuštěném, prázdném bytě.

Protože Ivy není Jamieho potomek. A tohle není jeho dům. Ale je to dům, kde ho mají rádi a vždycky ho podrží, bezpečný přístav, v němž má kdykoliv k dispozici jeden nepoužívaný pokoj. Adam je jeho nejlepší přítel, spolu zažili časy dobré i zlé. Případ, při němž Adam málem přišel o život, vraha, jenž Jamiemu unesl a zavraždil manželku, což roztočilo spirálu depresí a vedlo k pokusu o sebevraždu. Adam a jeho žena Romilly mu tehdy hodně pomohli a od té doby jsou pro něj pevná opora – na jeho přítomnost si nikdy nestěžovali, nikdy jim nevadilo, že mají doma jednoho strávníka navíc. A Jamie miluje, když je kolem něj vzruch a cvrkot, rád přichází do vyhřátého domu, kde je plno hovorů a vůní, a to včetně odéru dětské moči a zkyslého mléka.

Konec přemítání. Jamie strčí prázdný hrnek do myčky a sáhne pro kabát. Je čas vydat se do práce.

Když dorazí na velitelství, ostatní členové skupiny už tam jsou. Detektiv konstábl Toby Shenton chystá v kuchyňce na tác hrnky s kávou. Alana Brodyová, taky detektiv konstábl, zapíná projektor, Griffin a Cara jsou zalezlí v Cařině kanceláři.

„Tušíš, co se děje?“ zeptá se Jamie Alany, sotva odloží tašku a svlékne kabát.

Než stačí Alana odpovědět, vynoří se Cara. Notebook, který přinesla s sebou, položí na stůl před ostatní.

„Už nemám chuť znova se na to video dívat,“ oznámí jim, „takže vás nechám, abyste si to zkoukli sami. Ale předtím vám to krátce shrnu.“ Posadí se na okraj psacího stolu. Pak se dostaví i Griffin, zaujme místo za Jamiem a pozdraví ho srdečnou herdou do zad. „Terence Gregory, třicet čtyři let, manažer investičního fondu,“ pokračuje Cara. „Pohřešovat se začal v srpnu 2014 poté, co ho vyhodili z práce pro podezření na odcizení peněz z fondu. Nebyla po něm jediná stopa až do chvíle, kdy se včera večer na policejním velitelství objevila tahle nahrávka. Nechala ji tu neznámá žena.“ Cara poklepe prstem na počítač. „Záznam skutečné vraždy podrobně zachycující poslední, mučivé okamžiky jeho života,“ podotkne na vysvětlenou.

„Někdo si natočil, jak ho vraždí?“ podiví se Jamie, když zaznamená, jak nechápavě se všichni tváří.

„Ano. A vy se na to všichni bohužel budete muset podívat. Všímejte si jakýchkoliv náznaků, které by nám napověděly, kde se to mohlo odehrát nebo co je to za lidi. Z toho, jak je Gregory oblečený, se dá soudit, že byl zabit poměrně krátce po únosu, ale bylo by dobré vědět to jistě. Charlie a jeho lidi teď dělají na samotném disku a hledají na něm metadata. Obal a tašku, v níž jsme to dostali, už jsme odeslali na rozbor do laborky.“

Cara se odmlčí. Jamie ji zná dost dobře, aby v jejím výrazu rozeznal nejen odhodlání, ale taky obavy a únavu. Po posledním případu neměli moc času na odpočinek.

„Máme tu dva hlavní směry vyšetřování,“ chopí se Cara opět slova. „Zaprvé je třeba zjistit, odkud disk pochází. Včera večer ho tu nechala nějaká žena a do téhle budovy se nikdo nedostane, aniž by ho zachytily kamery. Chci vědět, co je zač a jak se sem dostala. Griffine, Brodyová, to nechám na vás.“

Poté se podívá na svého zástupce. „Za druhé, Jamie, chci vědět co nejvíc o naší oběti. V době, kdy zmizel, byl ženatý – najdi jeho ženu a dostaň z ní, co před zmizením dělal. Odkud mohl být unesen a kdy. Přiber si na to Shentona, potřebuje se trochu dostat do terénu.“ Jamie na kolegu kývne a Shenton zrudne. „Taky koukejte zjistit něco o té zpronevěře. Když zmizel, vyšetřování zastavili, přesto si promluvte s jeho tehdejším šéfem. Posoudíte to sami, ale mně to připadá jako pomsta. Kdo věděl o tom, co Gregory provedl, a chtěl by ho vidět umřít tímhle způsobem?“

Jamie přikyvuje a dělá si do bloku poznámky. „Budeme se snažit najít tělo?“ zeptá se. Všichni se na něj podívají. „Terence Gregory je mrtvý, máme to natočené, tak kde je mrtvola?“ vysvětluje svou otázku Jamie. „Počítám, že v jeho materiálech máme DNA z doby, kdy zmizel, a že všechny bezejmenné maníky, co se za posledních deset let našli, s jejím vzorkem porovnali. Z toho tak trochu vyplývá, že tělo pořád ještě musí někde být, ne?“

„Tihle lidé byli dost mazaní, aby přes deset let drželi jazyk za zuby. Takže nejspíš dokážou i schovat mrtvolu. Když najdeme vrahy, najdeme i ostatky,“ prohlásí Cara a vstane. „Pusťte si tu nahrávku. A všechno mi hlaste. Moc vám všem děkuju.“

Tleskne a tím poradu ukončí. Jamie se zadívá na počítač, v němž je záznam vraždy uložený. Koukne na Brodyovou, pak na Shentona – oba se pro změnu zadívali na něj. Je jim jasné, co to znamená. Nikomu se nechce na ten záznam dívat.

Alana si povzdechne a přitáhne notebook blíž k nim. Vezme ho přitom jen do konečků prstů, jako by se od něj mohla umazat.

„Jdeme na to,“ zabručí. „Odkládat to nemá cenu.“

Kapitola 5

Sehnat informace, které potřebují, trvá Griffinovi a Brodyové půl hodiny. Policejní velitelství je obsypané kamerami. Ty zachytily každý detail ženina příchodu a odchodu, venku i uvnitř.

Na záznamu je vidět starší paní s krátkými šedivými vlasy, trošku nahrbená, na sobě má dlouhý černý plášť a na nohou pohodlně vyšlápnuté boty. Přijede autem, čtvrt hodiny stráví váhavým postáváním venku, pak dalších pět minut a dvaačtyřicet vteřin hovorem s recepční, načež zase odejde. Na otázky jen vrtí hlavou, otře si oči a ve spěchu vypadne.

Takže už přesně vědí, jak návštěvnice vypadá. Nádavkem mají poznávací značku auta. A tím i jméno.

„Gwen Morrisová,“ prohlásí Alana a vzhlédne od notebooku. „Jednašedesát. Bydlí v Sherfield English. Chceš tam zajet?“

„Jen tak vrazit do domu vražedkyně?“ podiví se Griffin.

„Vždyť jsi ji viděl – je to drobná stará paní. Ty máš sto osmdesát čísel a sto kilo živé váhy. Ale klidně přivoláme posily ze zásahovky, ať nás kryjou. Tady se všichni potřebujou občas zasmát.“ Zadívá se na něj a v očích jí škodolibě jiskří. „Tak na co si troufáš?“ dloubne si do něj. „Jdeš do rizika, nebo hraješ na jistotu?“

„Alano…“

„Tak povídej, ať se zasměju.“

Pošťuchují se takhle už nějaký čas, ale to, co začalo jako nevinná hra, dostává postupně trochu vyhrocený podtón. Griffin se na dívku upřeně zadívá. S černě obarvenými vlasy a řádkou kroužků v propíchaných uších vypadá Alana Brodyová dost divoce, ale jako tandem fungují dobře. Griffinovi se zamlouvá její věcný přístup k životu a bystrý postřeh. On sám pro Brodyovou představuje protiváhu k jejím často radikálnějším nápadům.

A Griffin málokdy dokáže ustoupit.

„Jdu do rizika,“ prohlásí.

„Víš to jistě?“

„Jdu do rizika.“ Protože pokud jde o ně dva, vždycky se do všeho vrhnou, nikdy nemyslí na zadní vrátka.

„Tak jdem na to,“ přikývne Alana.

„Dobře,“ povzdechne si Griffin. „Ale jestli na mě vyrazí s kuchyňským nožem, je to tvoje vina.“

„Budu vás bránit, můj pane,“ utahuje si z něj Alana cestou na parkoviště.

Nasednou do Griffinova omláceného landrovera a Alana z místa pro spolujezdce Griffinovi napovídá, kudy má jet. Po chvíli auto opustí šedivý Southampton a uhání po úzkých venkovských silničkách lemovaných zelenými živými ploty. Jak se neohrabaný náklaďáček s řevem a oblakem zplodin řítí kolem, ptáci se poplašeně rozlétají na všechny strany.

„Říkala jsem ti, že uděláme dobře, když se tam vydáme!“ haleká Alana. „Šéfová vzkazuje, že ji máme informovat, až dorazíme. A prý žádné hrdinství. Napsala to velkými písmeny, vidíš?“ dodá a ukáže mu telefon se zprávou.

Griffin zavrčí. Brodyová se chová bezstarostně, ale nahrávku taky viděla a ví, do čeho jdou. Toho chlápka někdo zabil a oni teď jedou ke zdroji – do osamělého domu, který by mohl nádherně posloužit jako místo činu. Je tam spousta místa pro mrtvoly a bolestné naříkání nikdo neuslyší.

„Tady doleva,“ radí mu Alana. „Chceš ji zatknout?“

„Za vraždu? Pokud k tomu nebudeme mít důvod, tak ne. Stejně spíš rozváže, když si s ní sedneme na pohovku s šálkem čaje v ruce. Prostě si budeme povídat. Uvidíme, co se z toho vyvine.“

Griffin zahne, projedou úzkou bránou, dál pokračují po cestě k obrovskému domu a landrover přitom poskakuje přes díry a kaluže. Teprve když se dostanou blíž, dojde jim, jak zoufale je celý dům zanedbaný. Z okenních rámů oprýskává barva, ze zdí se odlupují kusy omítky a odhalují holé cihly. Ze střechy spadala spousta tašek a zůstaly po nich díry jako po vypadaných zubech. Kdysi to bylo velkolepé sídlo, ale někdo ho nechal zpustnout a teď je z něj ruina.

Griffin zastaví a oba vystoupí z vozu. V zahradě taky vládne nepořádek – přerostlé trávníky se rozlézají do záhonů ohraničených rozpadajícími se plůtky a neudržovanými keři. Tráva je vysoká a prorostlá bodláky i žahavými kopřivami trčícími k nebi. Z houpačky krčící se pod majestátním dubem zůstaly jen zrezivělé zbytky připomínající zakrvácené pahýly polámaných kostí.

Dojdou k předním dveřím a zabuší zašlým pozlaceným klepátkem na dřevo. Zvuk se uvnitř dutě rozléhá.

Alana nakoukne špinavým oknem dovnitř. Griffin zabuší ještě jednou a tentokrát za dveřmi uslyší kroky. Pak začnou rachotit západky zámku. Dveře se o pár čísel pootevřou a v mezeře se objeví obličej.

„Detektiv seržant Nate Griffin a detektiv konstábl Alana Brodyová,“ představí je Griffin a ukáže průkaz. „Můžeme jít dál?“

Dveře se opět přivřou a vzápětí je slyšet chřestění řetězu. Když se znovu otevřou, objeví se za nimi shrbená šedovlasá žena oblečená úplně stejně jako předcházejícího večera na nahrávce z bezpečnostních kamer. Rozhodně vypadá na víc než na jednašedesát.

„Tak jste mě našli,“ konstatuje, odevzdaně ustoupí stranou a drží dveře dokořán. „Jen pojďte dál.“

Griffin jí kývnutím hlavy poděkuje a přikrčí se, aby prošel nízkým rámem dveří. V domě je šero, detektiv kráčí za ženou do kuchyně a čeká, až si oči na přítmí zvyknou. Uvidí rozlehlou místnost s mohutným červeným sporákem uprostřed. Po všech stěnách jsou rozvěšené police a na nich bez ladu a skladu hrnce, skleněné nádobí, pánve a nejrůznější cetky.

„Bydlíte tu dlouho?“ zeptá se Brodyová, i když je jasné, že tam žena žije roky, možná desítky let, a každá skvrna, každý škrábanec představují kus jejího života.

„Nastěhovali jsme se sem, když jsme se vzali,“ odpoví žena. „Byl to dům mých rodičů, a když umřeli, ujali jsme se ho. Bylo nám tu dobře.“

„Bylo?“ zeptá se Griffin.

„Mně a manželovi. Edwardovi. Před měsícem umřel.“

„To je nám líto,“ zadrmolí Griffin a Brodyová.

Žena vezme starou stříbrnou varnou konvici, donese ji ke dřezu, doleje do ní vodu a zapne ji. Přístroj vypadá jako vykopávka, ale bublat začne prakticky ihned. „Čaj, kávu?“ zeptá se žena.

„Kávu, když budete tak hodná,“ odpoví Griffin a Alana se k němu přidá.

Pak se sama posadí za stůl, zatímco Griffin váhá, jak má postupovat dál. Dnešní ženino klidné chování je na hony vzdálené včerejší horečné nervozitě, kterou zachytily kamery. Griffin si musí připomínat, kvůli čemu tam přijeli. Tahle ženská jim přece nechala na stanici video, na němž jsou zachyceny detaily strašlivé vraždy – a teď chystá policistům pohoštění, jako by se nic nestalo?

„Paní Morrisová,“ začne Griffin.

„Říkejte mi Gwen, prosím,“ požádá ho žena, položí na stůl otřískané kafáče a pokyne Griffinovi, aby si sedl. Neochotně ji poslechne.

„Gwen,“ zkusí to znova. „Víte, proč jsme tady?“

„Kvůli tomu dévédéčku.“

„A víte, co na něm je?“

Přikývne a Griffin v jejím výrazu poprvé zaznamená náznak nějakých pocitů. Ramena jí poklesnou, brada se zachvěje.

„Pustila jste si to?“ zeptá se tiše.

„Ano,“ odpoví žena šeptem. „Ale pokud jde o toho muže, nevím, kdo to byl.“

„Na tom nezáleží. Zjistíme to. Jak jste k tomu přišla?“

Gwen třesoucí se rukou zvedne hrnek a napije se. „To manžel,“ odpoví. „Když umřel, procházela jsem jeho věci. A… a…“ Hlas se jí třese. „Vlastně myslím, že jsem celou dobu věděla,“ dodá tak tiše, že Griffin musí napínat uši, „co dělá.“

Griffin se neodvažuje dál vyptávat. Otevře ústa, ale žena mu položí dlaň na paži. Je chladná a kůži má suchou jako papír. Zvedne pohled a zadívá se Griffinovi do očí.

„Chcete vidět i ty ostatní?“ zeptá se.

„Ostatní?“

„Ano,“ přikývne, odloží hrnek na stůl a vstane. „Copak jste si myslel, že víc toho není?“

Kapitola 6

Kráčejí za Gwen Morrisovou domem. Jdou úzkými chodbami, kde to čpí vlhkem a plísní, míjejí hromady odložených věcí – knihy, oblečení, starý televizor.

Předtucha a děs sílí s každým krokem. Griffin zachytí Alanin pohled plný obav: co tam tak asi najdou? Suvenýry nasbírané sériovým vrahem? Nebo snad dokonce – samotná těla?

Projdou potemnělým obývacím pokojem s nábytkem z tmavého dřeva. Křesla bývala kdysi nóbl, ale mezitím je prožrali moli a nechali po sobě spoustu děr. Ocitají se v zadní místnosti.

Je to pracovna s obrovským oknem nabízejícím vyhlídku do zahrady s dlážděnými chodníčky. Všude, kde to jde, leží nánosy papírů – poznámkové bloky, knihy, volné listy. Některé spadly na podlahu, ale na všech stojí kachýnky nejrůznějších tvarů a velikostí. Dřevěné, porcelánové, dokonce i pár žlutých gumových. A všechny je pozorují černýma očima připomínajícíma korálky.

Griffin zvedne obočí, ale Gwen se tam nezastaví a vede je k něčemu, co vypadá jako dveře od skříně. Z kapsy vytáhne obrovský svazek klíčů, jeden vybere a zastrčí ho do zámku. Když jím otočí, ozve se hlasité cvaknutí. Pak to zopakuje s dalším zámkem o kus výš. Sotva na něj dosáhne, ale vytáhne se na špičky a zvládne to. Potom o krok ustoupí a vezme za kliku. S námahou dveře otevře.

Hned je jasné, že to není obyčejná skříň. Dveře jsou těžké a dobře deset centimetrů tlusté. Nedobytný pokojík. O jakou musí jít cennost, když si vysloužila taková bezpečnostní opatření? Co ten chlápek prokristapána prováděl?

Gwen ustoupí stranou a Griffin váhavým krokem vejde dovnitř. Mžourá do tmy a šmátrá kolem sebe, až najde vypínač a cvakne jím.

Prostor za skříní je obložený policemi a na všech jsou vyrovnané nahrávky. Videokazety, dévédéčka i cédéčka. Některé nahrávky jsou koupené, většina těch, které Griffin poznává, pochází z osmdesátých let – Bergerac, Poirot, Howard a dokumenty z produkce firmy Merchant Ivory. Na dalších jsou popisky naškrábané rukou: Vánoce 89, Gweniny narozeniny, Předávání cen Britské akademie NEMAZAT. Pestrá směsice amatérských nahrávek, nic, co by vzbudilo Griffinovu pozornost.

„Griffine?“ ozve se za ním Alana. Detektiv se otočí.

Uprostřed místnosti se pod stropem houpá holá žárovka a osvětluje jednu z polic – a na ní řadu umělohmotných obalů. Je jich snad víc než tucet a všechny jsou stejné. Žádné popisky, jen anonymní, bezejmenná dévédéčka.

Griffin se otočí k nebohé ženě. Ta stojí u dveří a třese se.

„Ještě jsem je všechny neviděla,“ dostane ze sebe. „Jen pár. Ale… Ty lidi jsou skutečný, nebo ne?“

„Podle nás ano.“

Představa, že každý disk zachycuje jednu vraždu, je úděsná. Spočítají je. Čtrnáct. Griffin už to tam nevydrží, ovládne ho hrůza, otočí se, odvede Gwen zpátky do hlavní pracovny a gestem ji vybídne, aby se posadila za obrovský stůl. Sám popadne židli a postaví ji vedle ženy.

„Povězte mi něco o manželovi,“ vybídne ženu. „Čím se živil?“

„Byl dokumentarista,“ odpoví Gwen. „Nějaký čas pracoval v BBC, ale většinu života strávil na volné noze. Byl skvělý.“

„Režisér? Kameraman? Střihač?“

„Všechno dohromady. A ještě spoustu věcí navíc.“ Žena ukáže na polici – nahoře leží známá maska, kterou dostávají vítězové cen BAFTA. Zlatá plastika obklopená nepořádkem a špínou působí nepatřičně – jako by tam ležela omylem. „Dostal ji v roce 2004,“ vysvětluje žena. „Cena za nejlepší dokument. Byl to film o začátku války v Iráku. Pád Saddáma a všechno kolem.“

„S kým pracoval? Byl mezi nimi někdo významný?“

„Pokaždé s někým jiným, těch jmen je spousta. Pár jsem jich poznala, ale muž se mě snažil držet od své práce co nejdál. Říkal, že přitom viděl věci…“ Pomalu zmlkne a ponoří se do myšlenek. „Míval noční běsy, ale neřekl mi z čeho,“ pokračuje po chvíli. „Taky na něj často přišla deprese – jenže bez té práce nemohl existovat. Když měl plnou hlavu nějakého projektu, byl nejšťastnější.“

„A vy jste o nahrávkách nevěděla?“

„Ne. Až do chvíle, kdy jsem v zásuvce jeho stolu našla ty klíče.“

„Žili jste sami dva? Děti nemáte?“

„Měli jsme dceru – Siobhan. Říkali jsme jí Shiv. Když jí bylo osmnáct, přišla o život. Už to bude patnáct let. Opilý řidič.“

„To mě mrzí. Byla vaše jediné dítě?“

„Ano. Měla jsem těžký porod. Nechtěli jsme to podruhé riskovat.“

„Neteře nebo synovci?“

„Kdepak.“

„Griffine?“

Brodyová na něj volá ode dveří a ukazuje mu, aby k ní přišel. Vstane, nechá ženu sedět pohrouženou do myšlenek a dojde ke kolegyni.

„Volala jsem Caře,“ oznámí mu tiše. „A mluvila jsem s techniky z výjezdovky. Jsou na cestě.“ Ukáže na dévédéčko. „Fakt máme uvažovat o tom, že ten chlápek zabil patnáct lidí?“

„Terence Gregoryho zavraždili v roce 2014. Za deset let? To se dá zvládnout. Sežeň Charlieho Millse od ajťáků. Někdo tu kupu bude muset projít a každý kousek zadokumentovat.“

„Provedu. Ale to není všechno, Griffine.“

Poodejde ke vzdálenějšímu konci místnosti, pokyne mu, aby se k ní přidal, a pak zvedne roh prošlapaného koberce. Jde to snadno a pod kobercem se objeví kus vybetonované podlahy a uprostřed něj malá čtvercová kovová dvířka. Griffin přidřepne a přejede prstem přes klíčovou dírku.

„Trezor v podlaze?“ podiví se a přivolá Gwen do místnosti. Žena s hrůzou zírá na kovové dveře, jako kdyby se pod ní měla podlaha propadnout.

„Máte klíč?“ zeptá se Griffin.

„Klíč? Ne. Vůbec jsem o tom nevěděla.“ Opět se dá do pláče a přes slzy pronese větu, která právě tu chvíli letí hlavou i Griffinovi. „Co tam dole, pro všechno na světě, může být?“

Kapitola 7

Tandem Jamie a Toby Shenton je nový. Caru prostě jednou napadlo, že by se poměrně nezkušený detektiv konstábl měl taky někdy zvednout od psacího stolu.

„Musí se dostat trochu mezi živý lidi,“ vysvětlovala tehdy Jamiemu. „Předveď mu, že člověk není jen psychologický profil popsaný na kusu papíru.“

Narážela tím na Shentonovu snahu získat doktorát – na dálkové studium, kterému Griffin opovržlivě říkal „teorie věštění sériového vraha z křišťálové koule“. Teď se ho Jamie na studium zeptá v zoufalé snaze nějak prolomit ticho, které mezi nimi houstlo. Jedou spolu už skoro hodinu, a Shenton pronesl sotva půl slova.

„Jde to,“ odpoví Shenton.

„Řekni mi ještě jednou, o čem to vlastně je.“

„Jak odhadnout osobnostní rysy pachatele na základě způsobu provedení vraždy.“

„Čili sestavování psychologických profilů?“

„Přesně tak. Navazuju na postup, s nímž přišlo oddělení FBI pro analýzy chování.“

„Takže trávíš veškerý volný čas tím, že zkoumáš sériový vrahy?“

„A co jiného se tu tak asi dá dělat?“ Myslí to naprosto vážně. Dlouhými prsty si z obličeje odhrne pramen rovných světlých vlasů a poprvé se na Jamieho podívá. S bledou a hladkou pletí vypadá mladě, ale Jamie odhaduje, že mu bude kolem pětatřiceti. „Co děláš ty, když nejsi v práci?“ zeptá se ho Shenton.

„Já… no, koukám na telku, zajdu do posilovny.“ Odpověď připadá ubohá i jemu samotnému. Zvlášť když si uvědomí, že necvičil několik let, což je jasné každému, kdo se koukne na jeho panděro.

„A cos dělal včera večer?“ vyzvídá Shenton. „Máš na sobě včerejší oblečení.“

„Zůstal jsem na noc u jednoho kamaráda. Nečekal jsem, že nás dneska ráno svolají.“

„Aha. Říkal jsem si, že jsi možná měl rande. Jak je to dlouho, co ti umřela žena?“

Přímá otázka vyvede Jamieho z míry natolik, že na chvíli přestane sledovat silnici a zadívá se Shentonovi přímo do pronikavých modrých očí.

„Něco přes dva roky,“ odpoví.

„To už je dost dlouhá doba, ne? Podívej se na Griffina. Manželku mu taky zavraždili, a on se seznamuje s novými lidmi. S novými ženami.“

Jamie cítí, jak se mu sevřelo hrdlo. Nenapadá ho žádná zdvořilá odpověď, a tak zůstane mlčet, dokud Shenton nepoznamená: „Minul jsi odbočku.“

„Jo, promiň.“

Jamie obrátí vůz do protisměru a tentokrát zahne správně. Zbytek cesty jedou mlčky.

Správnou adresu najdou na konci řady terasových domků s obklady z oblázků. Na dlažebních kostkách stojí prázdný květináč s polomrtvými zbytky jakési neidentifikovatelné rostliny, ulice je tichá.

Jamie zazvoní a paní Gregoryová jim přijde otevřít. Volali jí předem, proto je trochu zaskočí, že žena má na sobě koupací plášť, na nohou pantofle a vlasy rozcuchané.

„Paní Gregoryová? Můžeme přijít později –“

„Ne, ne, pojďte dál. A říkejte mi Marie, prosím. Omlouvám se za to, jak vypadám, zrovna jsem se vrátila z noční. Zouvat se nemusíte. Stejně je tu binec.“

Dovede Jamieho a Shentona do obýváku. V pokoji opravdu panuje nepořádek, jednotlivé předměty se povalují tam, kde ženě odpadly od ruky – ať jsou to punčocháče, tuba s líčidlem, brožovaná knížka –, ale jinak je tam čisto a ve vzduchu se vznáší jemná vůně citrusů.

„Sedněte si, udělejte si pohodlí,“ pobízí je žena, sama se posadí, vezme do ruky misku, položí si ji na klín a pokračuje v jídle. Ovesná kaše a banán. Jamie a Shenton zaujmou místa proti ní. „Tak co pro vás můžu udělat?“ zeptá se Marie plnými ústy. „Počítám, že to má něco společnýho s mým nepovedeným manželem. Už jste ho chytili?“

Jamie jí předem neřekl, čeho se jejich návštěva týká, chtěl na vlastní oči vidět ženinu reakci, až na to dojde. Ještě tu smutnou novinu na chvíli odložil.

„Paní Gregoryová – Marie, promiňte. Můžete nám povědět o dni, kdy váš manžel zmizel?“

Žena žvýká a přemítá. Polkne. „Terryho zbavili funkce a oba jsme předpokládali, že dostane padáka, takže nervózně poletoval po domě. Ne po tomhle domě,“ dodá honem. „Když zmizel, musela jsem původní barák prodat. Naše společné konto dokonale vybílil, nenechal tam ani penci. A já v té době dělala ženu v domácnosti. Holce bylo osm, spokojeně chodila do školy a mně se moc líbilo, že mám mužskýho, který má tak hezky rozjetou kariéru. Myslela jsem si, že jsem nejšťastnější ženská na světě.“ Uštěpačně se zachechtá skřehotavým smíchem. „Byla jsem husa. Stačila chvilka a manžílek byl najednou nezaměstnaný, měl z ostudy kabát a hrozilo mu policejní vyšetřování. Tudíž vzal roha.“

„Při první výpovědi jste uvedla, že na sobě v době zmizení měl oblek a kravatu, je to tak?“

„Jo, i když barvy ani žádný jiný podrobnosti vám dnes už neřeknu. Hodil se do gala, protože šel na pohovor. Nová práce, ujišťoval mě a mně se strašně ulevilo. Ale byly to všechno kecy. V deset hodin dopoledne vypadl a už se nikdy neukázal.“

„A dávalo vám smysl, že vás opustil?“

„Nejdřív ne. Myslela jsem si, že mě miluje. Že má rád naši dcerku. Ale jakmile mi policie vysvětlila…“ Nakloní se dopředu a odloží misku na stůl. „Jeho auto jste našli na letišti. Vzal si s sebou pas. Policie říkala, že okradl nějaké fondy a podvedl firmu, co pro ni dělal.“

„Četl jsem zprávu o průběhu vyšetřování,“ poznamená Ja-mie. „Vyšetřovatel v ní uvedl, že pan Gregory zemi vůbec neopustil.“

„Jo, jenže ti od vás mi říkali, že si mohl opatřit nové dokumenty. Nový pas, novou totožnost. Vždyť na to měl.“ Marie stáhne obočí. „Řekla bych, že se tehdy s vyšetřováním nepřetrhli.“

„A vaše manželství bylo šťastné? Měli jste potomka, ne?“

„Myslela jsem si, že jo. Byla jsem kráva pitomá.“ Dál se mračí a okusuje si nehet. „Podle mě je na čase, abyste mi řek, o co tu jde, seržante Hoxtone,“ dostane ze sebe. „Prosím.“

Jamie se připraví na to, co ho nevyhnutelně čeká. „Marie, neříká se mi to lehce, ale jsme přesvědčeni, že vás toho dne manžel neopustil. Získali jsme nový důkaz, který naznačuje, že Terryho někdo unesl.“

„Unesl?“

„A zavraždil.“

„Panebože.“ Ruce jí vyletí k ústům a nevěřícně na Jamieho vytřeští oči. „Jaký důkaz? Našli jste jeho… jeho tělo?“

„Ne…“

„Tak jak…?“

„Máme videonahrávku jeho úmrtí.“

Paní Gregoryové se v obličeji vystřídá snad tisíc pocitů. Zmatek, zdrcenost, možná i úleva. Rozpláče se.

„Máte někoho, kdo by tu s vámi mohl zůstat?“ zeptá se Jamie.

„Jistě. Svoji dceru. Naši dceru. Už je jí osmnáct a chodí kousek odtud na univerzitu. Tak on byl mrtvý… celou dobu?“

„Vypadá to tak. Ten pohovor, na který měl jít – víte o něm něco?“

Žena se zamračí. „Ne,“ zavrtí hlavou. „Moc se mi nesvěřoval. Ale mám jeho notebook – nechala jsem si ho. Je starý a baterka bude nejspíš vybitá, ale klidně si ho vezměte.“

„Ano, rádi. Děkujeme.“

Paní Gregorová vstane a nechá mlčící policisty o samotě. Shenton se rozhlíží po pokoji a Jamie si uvědomuje, co kolega vidí. Zašlý nábytek, vybledlé tapety.

„Deset let,“ zašeptá Shenton tichounce. „On je pryč deset let, a ji ani nenapadne, že by mohl být mrtvý?“

„Co tím chceš říct?“ zadívá se na něj Jamie.

„Manžel ukradl miliony a nechal ji bez halíře s malým děckem. To v člověku musí vyvolat spoustu negativních pocitů – pokud bychom hledali motiv, tady pro něj nemusíme chodit daleko.“

„Souhlasím, že je zahořklá, ale že by manžela zabila? A takhle? Copak je psychopat?“

Shenton jen pokrčí rameny, jelikož paní Gregoryová v tu chvíli vejde do pokoje a nese s sebou starý, tlustý notebook. Podá ho Jamiemu.

„Naložte s ním, jak uznáte,“ poznamená. „Nechci ho zpátky.“

„Děkujeme,“ přikývne obtloustlý inspektor a všichni tři společně dojdou ke dveřím. „Jak jste to zvládala, když manžel zmizel?“ zeptá se ženy Jamie.

Marie Gregoryová si povzdechne a unaveně se opře o stěnu. „Špatně,“ odpoví. „Rodiče mi umřeli, jiné příbuzné jsem neměla, přátel jen pár. Ale lidi mě podrželi. Postavili mě zpátky na nohy – pomohli mi pořídit si tenhle domek. Když jsem se vrátila do práce, dcerku mi hlídali. A podívejte se na mě. Je ze mě diplomovaná ošetřovatelka a mám dobré místo. Holka je spokojená a chytrá a studuje práva. Co víc bych si mohla přát?“

„To jsem rád,“ přikývne Jamie s hřejivým úsměvem. „Až budeme vědět něco nového, ozveme se vám.“

„Děkuju.“ Žena se odmlčí a o něčem usilovně přemítá. „Můžu se vás na něco zeptat?“ odváží se po chvilce. „Když Terry umíral, trpěl?“

„Ano,“ odpoví Shenton, než stačí Jamie zasáhnout. „Strašně.“

Jamie zůstane na Shentona ohromeně zírat. Pak se podívá na paní Gregoryovou. Žena má stažený obličej. Jamieho nejdřív napadne, že se rozbrečí, ale ona se vzápětí vzpamatuje a ve dveřích domu se narovná.

„To je dobře,“ prohlásí rozhodně. „Po tom všem, co nám provedl. A taky kvůli lidem, co je okradl. Je to dobře.“

Kapitola 8

„Celé tohle vyšetřování nemůžete ani náhodou zvládnout sami.“

Cara sedí v kanceláři své nadřízené a je obklopená policemi s učebnicemi a diplomy rozvěšenými po stěnách. Sama musí přiznat, že její nejvyšší nadřízená má pravdu.

Vrchní superintendantka Halsteadová se nakloní dopředu a perem zaťuká na hlášení, které jí Cara asi před hodinou poslala. Ani se nestačila pořádně nadechnout a už ji volali, aby vyběhla o dvě patra výš.

„Podle posledního soupisu,“ pokračuje Halsteadová, „máte těch nahrávek patnáct a na všech jsou důkazy o spáchání vraždy. Můžeme povolat další analytiky, civilní úředníky, všechny policisty, co zrovna nejsou potřeba na výjezdovce, a stejně s tím nepohnete ani o kousek. A to pořád ještě musíte najít tu zmizelou prostitutku. Kde máte hlavního podezřelého v jejím případě?“

„Leží ve cvokhausu, nacpaný chemií až po uši,“ odpoví Cara odbojně. „Oddělení 136. Nějaký čas z něj nedostaneme ani hlásku. Případ máme fakticky vyřešený. Známe pachatele. A ten je momentálně mimo hru. Takže potřebujeme jen vystopovat jeho společníky –“

„Patnáct mrtvých, Caro,“ přeruší ji superintendantka. „A táhne se to nejmíň deset let zpátky.“ Halsteadová nasadí laskavější výraz. „Podívejte, já vám ten případ nechci brát – dál vyšetřování povedete. Ale potřebujete pomoc. Takže vy to budete řídit tady a vrchní inspektorku Ryderovou necháme, aby to koordinovala z ústředí v Basingstoku. Je schopná a snaživá. Koukejte toho využít.“

Cara si nazlobeně odfoukne.

„Proč jste na ni tak vysazená?“ zeptá se Halsteadová. „Bývala bych se vsadila, že budete ráda, když se u sboru dostane do vedoucích pozic víc žen. Nepůsobíte na mě dojmem člověka, který za sebou vytáhne žebřík, sotva se vyškrábe nahoru.“

„To nejsem. Jde jen o to…“

„O co?“ Halsteadová si poupraví zářivě žlutý hedvábný šátek, který má umně ovinutý kolem krku. Dokonale kontrastuje s tmavomodrým sakem a koženou kabelkou, již si položila na židli vedle sebe. Halsteadová si potrpí na to, aby byl ve věcech řád. Nesnáší nedbalost a lži.

„Leze mi na nervy,“ přizná Cara a v posledním zoufalém pokusu o odpor zahodí zbytky profesionálního přístupu. „Je mladá a plná elánu. Nemá rodinu, nemá manžela. To jí dává spoustu volného času, kterým mi moc ráda vytírá zrak.“

„Vždyť je vám teprve něco málo přes čtyřicet,“ zasměje se Halsteadová.

„Dvaačtyřicet,“ zamumlá Cara.

„Naprosto a dokonale,“ přikývne Cara, ale nevstává.

„Ještě něco mi chcete říct?“ podívá se na ni Halsteadová.

„Rozkaz, šéfová.“

„Ještě horší.“