Jaromír Jindra

VÁCLAV IV.

Na zármutek nezbyl čas

Copyright © Jaromír Jindra, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5734-0

Vnučce Michaele

Svou minulost vnímáme obvykle optikou vládců, avšak v jejich stínu prožívali své drobné radosti i strasti obyčejní lidé, do jejichž životních příběhů zasahovali někdy i neblaze panovníci svými rozhodnutími a činy.

KAPITOLA PRVNÍ

VRACÍ SE K TAJEMSTVÍ STARÉMU DESET LET

UŽ PODESÁTÉ oslavoval boleslavský rychtář Arnošt Zlatník narozeniny syna Františka. Zatímco dříve nepochyboval, tentokrát se v mysli zdráhal uvažovat o něm jako o svém. Když je chlapci deset, tak nejenže dostává podobu, jakou si uchová takřka celý život, ale už se výrazně projevují i jeho důležité osobní vlastnosti. Obojí však Zlatníka mátlo.

Pokud pátral ve Františkově tváři, nacházel v ní pár náznaků společných s Máří, ale převažovaly rysy jemu zcela neznámé. Oči měl sice posazené podobně jako jeho žena, ale byly černé a vyzařovala z nich nepokojná touha a vzdor. Nos, ano, nos musel svým bambulovitým tvarem upoutat každého na první pohled, ale nic podobného se ve Zlatníkově rodině nevyskytlo snad celé generace; vždycky tady byly nosy štíhlé a rovné. Chlapec se neuměl usmívat, pouze se nějak divně zatvářil, takže se z toho nedalo určit, zda se usmívá nebo posměvačně šklebí.

A jeho povaha? Byl příliš vznětlivý, vzpurný, a jak si sousedé Zlatníkovi často stěžovali, nikdy neměl daleko k surovým klukovským šarvátkám, které jak mu tvrdili, pokaždé vyprovokoval jen on sám. Jak rád by Františka obhájil, ale neměl ani jeden jediný důkaz, že se mladý Zlatník třeba pouze bránil. Jako by se všichni proti tomu chlapci spikli. Ale možná si to zasloužil…

Rychtáře trápilo, že Františka nemají lidé rádi. Jenže jak se zdá, není v jeho možnostech takové mínění změnit tím spíše, že chlapec domluvy vyslechne, nic neřekne, na tváři se mu usadí maska plná vzdoru a pak jen klackovitě odejde. Zlatník starší, který kdovíproč nad Františkem moc nepřemýšlel a před časem nad ním zlomil pověstnou hůl, se raději ani nezajímal kam. Nejspíš si jde vylít vztek na nějakém z kluků ve městě. Asi by ho hodně překvapilo, kdyby našel syna, jak sedí zapomenutý smutně na bobku s hlavou sklopenou kdesi v koutku a má v očích slzy.

Zlatník nepatrně zakroutil hlavou – divil se tomu, že se diví, jaký ten kluk je. Konečně si připustil, že na tom má také nezanedbatelný podíl viny. Všechno je pro něj přednější než syn, a ten proto vyrůstá jako kůl v plotě. Zapomněl, že by se měl Františkovi věnovat, protože kdo jiný než on by měl stát na prvním místě jeho pozornosti. Místo toho se stará o město, často řeší zbytečné a nepodstatné soukromé problémy obyvatel a na Františka mu už nezbývá čas. Tak tohle se bude muset změnit.

Taky si nevzpomíná, že by někdy viděl Máří, jak se laská se synem, že ho objímá, hladí, hraje si s ním, povídá… Má ho vůbec ráda? Asi ano, ale nějakým zvláštním způsobem, který nedává nic najevo, zatímco František by jistě uvítal její laskavou náruč a povzbudivá slova. Člověk by spíš řekl, že je jí syn lhostejný nebo že ho dokonce nenávidí.

Kolikrát si za těch deset let připomněl, co provázelo chlapcovo zrození. Seděl tenkrát na okraji ženina lůžka, držel ji za ruku a tichými slovy jí dodával odvahu. Zda ho vnímala, nebo aspoň slyšela jeho konejšivý hlas, neví. Zato nikdy nezapomene na babku, která přišla pomáhat rodičce a nerada viděla muže ve stejném pokoji, kde mělo dojít k zázraku zrození.

„Tady nemůžeš zůstat, tohle není nic pro chlapa,“ zkusila ho vyhnat, stejně jako to dělala snad po celý čas, kdy se stala porodní bábou. „A nic na tom nemění, že jsi rychtář!“ dodala.

„Hezky rychle zapomeň, že bych měl opustit Máří. Za to, jak teď chuděra trpí, můžu také, a možná víc než ona,“ reagoval a cítil to právě tak, jak to řekl. Na početí dítěte jsou zapotřebí dva. A dítě je plodem lásky. Může snad muž opustit ženu ve chvíli, kdy trpí? Udělá-li to, jako by se k ní otočil zády a odmítl svůj podíl viny.

„Už jsem řekla! Budeš tady jenom překážet.“ Taky ona si stála za svým.

Překážet tady budeš jenom ty sama, málem by jí odporoval, ale včas si uvědomil, že on by rodičce na rozdíl od téhle v porodech zkušené stařeny nepomohl ani za mák.

„Až opravdu bude třeba, odejdu,“ připustil se zaváháním kompromisní řešení.

Babka zahudrala jen tak pro sebe: Tak se tady třeba poser, mávla rukou a sklonila se nad Máří. Od té chvíle byla pro ni nejdůležitější rodička a pak ještě Zlatníkova služka, která přinášela horkou vodu. Rychtář jakoby tam ani nebyl, a tak mu co chvíli šlápla na nohu, dloubla do něj špičatým loktem a dělala to tak často a s takovou chutí, až mu nezbylo než se zvednout a odklidit do rohu u vzdálenější stěny. Babice se při jeho ústupu spokojeně ušklíbla. Tak vida, tudy na něj…

Porod byl dlouhý a Máří trpěla prudkými bolestmi. Matně si uvědomovala, že uklidňující stisk mužských rukou zmizel. Vykašlal se na ni. Nechává ji trpět. Ano, to má za trest, že zhřešila. Když slibovala v kostelíku v Budči věrnost královu ohnivci Janovi z Trúby, vědomě lhala; nemohla mu být skutečnou ženou, když v Boleslavi žil Arnošt Zlatník, kterého tajně opustila spolu s hříšnou touhou těla být s milencem. Bůh to viděl a teď ji trestá.

„Zabila jsem…,“ náhle vykřikla v bolestech. „Zabila jsem ho…“

Zatímco Zlatník sebou poplašeně trhl a chtěl se vrátit k lůžku své ženy v obavě, že dítě je mrtvé, babka rodičce setřela pot z čela a povzbudivě zamumlala: „Ale kdepak, tvoje dítě žije. Jenom ho musíme společně dostat ven. Zatlač, jen pořádně zatlač, děvenko.“

„Dítě ne, jeho…,“ následoval další výkřik, po němž se tělo Máří napjalo a z úst se jí vydralo dlouhé, takřka nekonečné zaúpění.

„Ještě trochu a budeš to mít za sebou,“ zaslechl Zlatník slova porodní báby. A pak uviděl, jak jeho žena, jeho zbožňovaná Máří, vysíleně spočinula na lůžku, babice zdvíhá něco krvavého a služebná se toho uzlíčku rychle chápe, aby ho zbavila nečistoty. Snad ve stejné chvilce se ozvalo slabé, takřka přidušené nešťastně znějící zaplakání človíčka, který se začal seznamovat se světem. Bude k němu přátelský, nebo ne?

„Máš syna, Zlatníku,“ řekla s ulehčením bába, a dokonce se na rychtáře usmála. Však jí taky dal pořádně zabrat!

Zavalila ho ohromná radost a současně vděčnost vůči Máří, té skvělé a nádherné ženě, která nedá zahynout jeho rodu.

Tak na tohle si Arnošt Zlatník vzpomněl u slavnostně prostřeného stolu na počest oslavence. Františkovi je deset, a tedy čas, kdy si může spolu s rodiči poprvé přiťuknout sklenkou vína; nedostal ji plnou, jen sotva z poloviny, i tak je to dost…

Rychtář se láskyplně zadíval na svou ženu. Byla pořád stejně líbezná, jako když si ji bral, jen trochu ženštější. Škoda že mu už nedala žádné další dítě. Přitom on ji nikterak nezanedbává, spíše naopak.

Sem tam zaslechl řeči o tom, že si některé ženy dovedou ještě včas pomoci od nechtěného plodu. Prý stačí vypít několik hrnků odvaru z kořenu pámelníku. Jiné doporučují jako účinnější silný nápoj z dubové kůry. Že by taky Máří…? Bude si s ní muset promluvit. V duchu nad tím hned zase mávl rukou. Kdepak, ona by přece nezavraždila jejich dítě, vyvíjející se v jejím lůně. I kdyby se zeptal, stejně mu nic nepřizná – a on bude dál nejistý a podezřívavý, i když možná neprávem.

Netušil, že jeho žena pečlivě dbá na hlas svého těla, a jen proto se pak několik nocí v měsíci vyhýbá Zlatníkovým tělesným něžnostem.

Ještě takový rok dva a bude docela zbytečné pokoušet se třeba o rozkošnou dcerušku, uvědomil si.

Až v noci, když ležel vedle svojí ženy, uspokojený po společně prožitých milostných hrátkách, díval se s očima rozevřenýma do sametově černé tmy a nemohl usnout, vetřela se mu do mysli vtíravá připomínka dávných, takřka zapomenutých Mářiných výkřiků. „Zabila jsem ho. – Dítě ne, jeho…“

Jako by je pronesla zrovna teď, tak jasně je slyšel. Co to mělo znamenat? A proč mu tato slova nedají spát teprve dneska, proč se o ně, o jejich skutečný smysl, pokud vůbec nějaký měla, nezajímal dřív? Všechno chce svůj čas, říkával mu kdysi otec, po němž zdědil nejen úřad rychtáře města Boleslavi, ale také jméno Arnošt. Co když právě nastal ten správný čas, aby zjistil, co tím jeho žena tehdy myslela? Třeba nic, byl to jen výkřik jako odraz její nepředstavitelné bolesti.

Ráno se zeptá. Jako by potřeboval právě takové rozhodnutí, zavřel oči a ponořil se do spánku.

DRUHÝ DEN SE ZEPTAL. Pravda, dost dlouho to odkládal v domnění, že se vyskytne vhodnější chvíle, než je ta, ve které se s Máří zrovna nachází, až se přece jen skoro v poledne odhodlal.

„Koho že jsi to zabila?“

„Já?“ Prudce se otočila a pohlédla mu zpříma do očí. „Nevím, nač se mě ptáš,“ řekla s údivem po nepatrné chvilce zaváhání.

Zavrtěl hlavou a trpce se pousmál. „Však ty dobře víš. Myslím, že i já to vím. Jeho, toho ohnivce, svého milence, co jsi mi s ním utekla,“ vyslovil nahlas myšlenku, jež se mu zdála čím dál reálnější.

„Stydím se za to, co jsem ti provedla, a věř, že se budu hanbit do konce života. Dala jsem na hezká slovíčka a bez rozmyslu jsem hodila za hlavu jedinou a skutečnou jistotu, jakou jsem měla v tobě, Arnošte. Nevyčítej mi to, prosím. Byla to chyba,“ požádala ho tiše.

Přiznání ho potěšilo, ale v Mářiných slovech přesto postrádal to hlavní – odpověď na jím položenou otázku. Nebo přesněji řečeno potvrzení jeho více než pravděpodobné domněnky.

„Nevyčítám, na to jsem snad dost rozumný, abych si dokázal představit, proč ses vrátila i s rizikem, že tě natrvalo zapudím. Kdyby všechno bylo v pohodě, zůstala bys… u něj. Jenže jsi ho zabila. Proč?“ A proč já tak zarputile trvám na tom, aby se mi doznala ke zločinu? Budu si jí pak ještě moct vážit? Jako vražedkyni bych ji měl předhodit katu… Dejme tomu, že to udělám, ale ve stejné chvíli, kdy se jí kolem krku zadrhne konopná smyčka, začnou na mě všichni ve městě hledět s pohrdáním a přestanou mne poslouchat. A co horšího – sám sebe odsoudím k samotě. Cožpak mi nestačil čas, kdy jsem si zoufal po jejím útěku? Tehdy jsem si sice myslel, že se ztratila v okolních lesích a zahynula tam; že by uprchla za milencem, mě vůbec nenapadlo, ale to na mém tehdejším žalu, kdy mi nezáleželo na životě, nic nemění.

Máří mlčela. Rozmýšlela. První roky po návratu se bála podobné otázky, přestože doufala, že se muž spokojil s jejím vyhýbavým sdělením, že Jan z Trúby je mrtvý, a jak čas plynul, uvěřila, že ji Zlatník nevysloví. Najednou tady byla a v jejích vzpomínkách se pootevřela vrátka do míst, která si přála ponechat navždy zavřená. Jako by se ta věc nikdy nestala. Jenže se stala a ona to udělala.

Popošla několik kroků a posadila se na stolici u stolu naproti svému muži. Kdo jiný by dokázal odpustit, tak jak to udělal on? I před ostatními lidmi ve městě její poklesek, celé to její hanebné provinění skryl za závoj slov o tom, že bloudila a jen díky božímu zásahu přece jen našla správnou cestu. Na potvrzení svého tvrzení ještě nechal sloužit slavnou děkovnou mši. Mohl snad někdo zapochybovat?

A tak se rozhodla.

„Ano, zabila jsem Jana z Trúby. Ve spánku jsem ho několikrát probodla jeho vlastní dýkou. Už jsem nevěděla, kudy dál. Ke každé služce se choval líp než ke mně. Hned nato jsem uprchla z jeho tvrze a hledala cestu sem. Tebe, Arnošte, prosím, nechtěj znát podrobnosti. Roky se snažím na svou potupu zapomenout.“

Zlatník nepatrně přikývl a mlčky vztáhl ruce po stolní desce, aby v nich skryl ty Mářiny.

Jak je to všechno dávno, co ji sem přivedl její otec, pozdravil se se Zlatníkem a jí pouze řekl: „Rychtář Zlatník bude tvým mužem. Dohodli jsme se a on souhlasí.“ Všechno se v ní vzepřelo. Oni se dohodli – a jí, které se to nejvíce týká, se nikdo slůvkem nezmínil, na nic se jí nezeptal! Nemilovala ho a Zlatník nemiloval ji. Byli si cizí a měli spolu sdílet lože. Nezapomene, jak si ji rychtář s úsměvem prohlížel. Jako by byla nějaké zboží…

Nikdo, a tedy ani Zlatník, se nemohl divit, když utekla s Janem z Trúby. Byl krásný, mladý, dvorný, a jak dovedl spřádat milostná slovíčka, až jimi spoutal její mysl, rozum i srdce. I tam na jeho tvrzi měla nějaký čas dojem, že se ocitla v ráji. O to větší ji posléze čekalo zklamání. Změnil se v bezohledného surovce, uštěpačného domýšlivce, opovrhujícího její láskou, zadupávajícího Mářino sebevědomí hluboko do země. Vinil ji z každého svého neúspěchu, denně jí předhazoval, že jen kvůli ní ho panovník zbavil povinnosti králova ohnivce. Připouštěla, že by to mohla být pravda, ale jenom zčásti; byl to přece on, kdo ji odlákal od jejího muže. A co ona? Nezachovala se tak, jak by se měla podobným návrhům postavit počestná žena. Bránila se svodům velice chabě, takže ji snadno přesvědčil.

Až skápla do poháru její ústupnosti poslední kapka zla. Jan z Trúby ji bezdůvodně zatlačil do kouta a tam ji nemilosrdně skopal do krve. Té noci se jí zmocnila touha zbavit se toho všeho. Bodla. Bodla jednou, dvakrát a pak už rány nepočítala. Když jí ruka svírající dýku zemdlela, uvědomila si svůj hrůzný čin a utekla z tvrze. Tehdy doufala, že uprchla i před vlastním svědomím. V tom jediném se spletla.

Nějaký čas bloudila, s rukou nataženou v němé prosbě o kousek chleba, než se rozhodla najít cestu do Boleslavi, padnout před svým zákonitým mužem na kolena a odprosit ho. Nevyhnal ji.

„Jsi dobrý člověk, Arnošte,“ zašeptala po chvíli. „Do smrti si nepřestanu vyčítat, jak jsem ti ublížila.“ Neměla odvahu se mu dívat do očí a on v té chvíli nabyl konečnou a nevyvratitelnou jistotu: František je synem toho mrtvého muže. Možná že Máří ve chvíli, kdy poprvé bodla do spícího těla králova ohnivce, ani nevěděla, že v jejím lůně klíčí nový život. Znamená to, že příštím dědičným rychtářem v Boleslavi bude nepravý Zlatník.

A tak je s rukama spojenýma ve chvíli zvláštní důvěry zastihl František. Znenadání se objevil na prahu a stačil jeden jediný pohled, aby jim bylo jasné, co se přihodilo. Rval se. Podle toho, jak vypadal, odtáhl z boje zřejmě poražen. Měl potrhané šaty, roztržený ret, v ústech o dva zuby méně a na obličeji mnoho škrábanců; okolo zvolna otékajícího oka se začínala vybarvovat podlitina po úderu pěstí.

„Přepadli mě. Bylo jich moc,“ podal vysvětlení. Kdepak, nestěžoval si, jen chtěl omluvit, jak vypadá.

„Takže ti nařezali…,“ konstatoval s určitou dávkou škodolibosti Zlatník. Často si mu měšťané, především jejich ženy, na syna stěžovali a opatrně připojovali, že by měl přitvrdit ve výchově. Jejich doporučení odbýval mávnutím ruky doprovozeným slovy: „To samé byste měli udělat i vy!“ Třeba mu teď spadne hřebínek…

„Už jsem řekl, že jich bylo moc,“ hájil se František tvrdohlavě.

„Zdá se, že ti jen odvedli, co jsi dělal ty jim. Když poznali, že sám na tebe nikdo z nich nemá, spojili se.“

„Jsou to…,“ začal chlapec, ale najednou si nemohl vzpomenout na nic, k čemu by jejich chování přirovnal. „To se přece nedělá, taková přesila na jednoho.“ S něčím takovým se setkal poprvé. Vždycky přece platilo kdo s koho, byla to otázka klukovské cti, ale tohle bylo zákeřné, nedůstojné.

„Mýlíš se, hochu,“ řekl klidně rychtář. „Vždycky je to tak, že se v určité chvíli všichni spojí proti jednomu. I vládci to tak dělají. Jsi moc mladý, a proto tak málo víš. Také proti našemu králi Karlovi se takhle nejednou spojili. Třeba rakouský vévoda a králové Polska a Uher.“

„A nařezali mu…,“ dal se slyšet s jistotou František.

„Kdepak,“ zasmál se Zlatník s převahou člověka, který ví… „Vytřel jim všem zrak! Je zatraceně chytrý, ten Lucemburk! Vůbec nedopustil, aby došlo k válce, ale dokázal své odpůrce rozdělit a z některých si ještě udělat vlastní spojence. – Tohle si dobře zapamatuj. Ne síla, ale rozum vítězí. Jednou budeš stát v čele tohoto města místo mne. Pokud vsadíš na svaly, dlouho Boleslav řídit nebudeš.“

Kluk pokrčil rameny a myslel si své. Staří dovedou jenom poučovat, a přitom ty jejich žvásty stejně za nic nestojí. To až se my postavíme na jejich místa, to teprve bude jiná! Vůbec netušil, že přesně to samé si mysleli dorůstající chlapci snad po celou dobu, co svět světem stojí.

„Můžeš jít. Nebo nám snad máš ještě co říct, Františku?“ Zlatníkovi po tom, co slyšel od své ženy, nějak nešlo přes rty, aby použil výrazu synu jako dosud.

Mladý Zlatník se beze slova otočil a zmizel. Kdyby na něm předchozí bitka s kluky nezanechala tolik viditelných šrámů, ani by za rodiči nezašel.

Ještě ten samý večer se oba Zlatníkové vydali na hodně nepříjemnou procházku městem. Během ní navštívili všechny domy, pod jejichž střechami žili kluci, se kterými se František popral. Nejen toho dne, ale i dříve. Jenže ono to vlastně vyšlo nastejno. Každodenní půtky už tak nějak patřily k jejich životu… Všude se musel František, na jehož rameni těžce ležela rychtářova ruka, uklonit a požádat o prominutí, že se pral s jejich synem, a slíbit, že to bylo naposledy.

V duchu se František vztekal, prskal a sliboval tátovi pomstu, ale v dané chvíli nebylo zbytí – musel poslechnout. Když odříkával přikázaná slova omluvy, snažil se nevidět vítězoslavné pohledy kluků vykukujících po straně za zády svých rodičů. Pro ně tohle musí být zatraceně chutné zadostiučinění, ale on, František Zlatník, jim své chvilkové ponížení pořádně osladí!

To ještě netušil, že bude přinucen nejen splnit svůj nedobrovolně daný slib, že končí se rvačkami, ale že ze zamýšlené pomsty nebude nic.

Arnošt Zlatník se totiž při pohledu na Františkovo takřka zavřené oko obkroužené podlitinou, hrající různými barvami duhy, rozhodl, že dost bylo benevolence. Hned teď přitáhne otěže a bude se chlapci pořádně věnovat. Máří je na něj příliš měkká, všechno mu povolí, a ať provede cokoli, hned si dovede najít nejednu omluvu. Tak s tím je odteď konec!

Když skončili to trapné kolečko po Boleslavi, ani jeden cestou domů nepromluvil. Zdánlivě nebylo o čem. Až před jejich domem starší Zlatník s rukou na klice s neskrývanou úlevou řekl: „Tak to bychom tedy měli…“

Mladší Zlatník k němu s úšklebkem pozdvihl svoje černé nepřátelské oči, ve kterých se dalo jasně přečíst: Tohle nikomu nedaruju!

„Na pomstu hodně rychle zapomeň,“ zareagoval rychtář na nevyslovený vzkaz a pak jiným, překvapivě mírným tónem dodal: „Nechci, aby mi tě jednou zabili, Františku. A oni jsou schopní to udělat.“

„Jsem silnější než oni,“ připomněl mu hrdě syn.

Starší Zlatník mu prsty pocuchal vlasy a usmál se: „To jsme právě viděli. Maminka, ty i já. No nic, o tom, co bude dál, si popovídáme zítra hezky v klidu.“

Aniž by to byl jeho záměr, připravil klukovi bezesnou noc.

„DOBŘE VÍM, proč se pereš,“ bylo první, co František slyšel hned po snídani; jen chvilku před tím mu starší Zlatník naznačil rukou, aby zůstal sedět a neodcházel.

Chlapec přivřel oči. Dělával to jen o maličko dříve, než zaútočil na některého ze svých vrstevníků, a tím ho znejistěl. Fungovalo to. Na tátu se ale nemůže vrhnout s rukama sevřenýma v pěsti, na něj bude muset jinak. Ani nestačil domyslet, když Arnošt Zlatník klidně pokračoval:

„Chceš mít mezi kluky navrch. Neříkám, že se ti to nemusí povést, ale jedno si zapamatuj: silou si poslušnost natrvalo neudržíš. O tom tě snad přesvědčili, když se proti tobě postavili všichni najednou.“

„To byla náhoda…“

„Náhoda říkáš?“ a starší Zlatník zavrtěl hlavou. „To bylo varování, chlapče, a ty bys ho měl brát vážně. Řekl jsem ti, že jednou budeš místo mě řídit tohle město. A ty už dneska na to musíš pamatovat. Budou-li tě tvoji vrstevníci nenávidět, bude v nich nenávist přežívat po celý život. Je nejvyšší čas to zastavit, nebo až se staneš rychtářem, budeš sklízet hodně kyselé plody činů svého mládí.“

František mávl rukou. „Budou se mě bát,“ opakoval své přesvědčení. Jistota, s jakou to řekl, otce rozesmála.

„Poslouchal jsi, co jsem ti řekl?“

„Jo,“ odsekl kluk nakvašeným tónem.

„Já si to nemyslím. Pak by sis určitě zapamatoval, že silou si poslušnost natrvalo nezajistíš.“

„Jinak to přece nejde!“

„V tom se právě mýlíš. Jde. Musíš si získat svým chováním důvěru a z ní vyplývající poslušnost díky svému rozhledu a umění správně rozhodovat o potřebách města, stejně jako každého, kdo v něm žije. Je to hodně těžké, pravda, ale jenom tak se ti nikdo nepostaví do cesty. Peru se já snad s měšťany?“ František tuhle otázku zřejmě přeslechl.

„To snad mám před nimi panáčkovat?“

„Panáčkovat zrovna nemusíš,“ taková představa rychtáře pobavila, „postačí, když se naučíš naslouchat a rozumět jejich problémům. – Udělejme mezi sebou takovou tajnou dohodu,“ navrhl ztišeným hlasem a spiklenecky přivřel pravé oko. „Místo toulání se po ulicích a rvačkách s kluky tě naučím tomu, jak si je získat, aby ti jednoho dne zobali z ruky…“

„Všichni?“

„Jak jinak. Všichni. Ruku na to?“ a Arnošt Zlatník nachystal pravici tak, aby v ní mohl na důkaz vzájemné dohody sevřít Františkovu ruku. Chlapec mu ji s opatrným ostychem podal.

„A začneme s tím ještě dneska,“ rozhodl starší Zlatník tónem, jenž nepřipouštěl žádné odmlouvání.

„No jo, ale co řeknou kluci, když mezi ně nepřijdu?“ vznesl chlapec námitku, jež pro něho byla zřejmě důležitá.

„To je přece jedno.“

„Ale to vůbec není jedno! Budou si myslet, že jsem posera a že z nich mám teď naděláno do kalhot.“

„Nuže dobrá… Tak si třeba představ, že půjdeš mezi ně. Včera jsi všude dal slib a oni tě samozřejmě budou provokovat. Záměrně, rozumíš? Chtějí, abys ho porušil. Zrušíš-li dané slovo jednou, nebudeš ho držet nikdy. Pak ovšem postrádá smysl, abych tě cokoli učil…“

František nerad, ale přece jenom nepatrně přikývl. Táta může mít pravdu. Nu což, pár dní to snad vydrží a pak se uvidí. Ještě si na něco vzpomněl: „A máma… s tou jsi mluvil o tom, že…,“ nedokončil.

„Přece jsme se dohodli, že je to naše tajemství,“ připomněl mu otec. „Kdyby o tom máma věděla, nebylo by to tajemství.“

František se zvedl, protože jejich rozhovor považoval za skončený. Otec ho ale zastavil dřív, než stačil položit ruku na kliku.

„Ještě něco…“

Otočil se s nechápavým výrazem; přece si všechno řekli…

„Především se musíš naučit číst a psát. Bez toho by z tebe byl hodně špatný rychtář,“ oznámil mu Zlatník. „Může tě to naučit otec Jeroným nebo i já sám.“ Preferoval by sice první možnost, sám četl pomalu a písmo měl hodně kostrbaté, ale na druhé straně by měl kluka na očích.

„Raději bych se učil u kněze, když už to musí být…,“ špitl František.

„Že jsem si to nemyslel!“ zvolal s úlevou starší Zlatník a dělal, jako když druhou část věty neslyšel. „Tak se sbírej, půjdeme to s ním domluvit.“

„Ale já myslel…“

„Jo tak tys myslel, že to budeme donekonečna odkládat, že? Kdepak, co můžeš udělat dneska, taky dneska udělej!“

A tak se objevili na městském podlouhlém rynku hezky vedle sebe a mladší Zlatník se sice nerad, ale přece jen snažil držet s tátou krok. Šel s hlavou sklopenou a v ní samé černé myšlenky. Nikdy by nevěřil, že jedna prohraná klukovská rvačka by pro něho mohla mít takové katastrofální následky. Musel se omluvit a cítil se tak trapně jako ještě nikdy. Teď aby se učil číst a psát; k čemu mu taková zbytečnost kdy bude? Kdyby aspoň věděl, že si táta na něj nevymyslí ještě něco dalšího… Však on na to nezapomene a pomstí se. Všem.

Už se blížili ke kostelu Kosmy a Damiána, světců, kteří se za života věnovali uzdravování těla a duše a činili tak zdarma z křesťanské lásky, když si mladý Zlatník uvědomil, jak jeho otce všichni, koho potkávají, s úctou zdraví. Překvapeně zamžikal očima. Jak to, že si toho dřív nevšiml? Byl malý. Teď je mu deset! Ano, to je právě to, co chce. Uznání a úctu. Zdvihl tvář k tátovi. Co když má pravdu, že nic z toho se nezjednává silou, a já jsem se až dosud mýlil?

Otec Jeroným tiše vyslechl rychtáře Zlatníka a několikrát souhlasně kývl. „Ano, ano, to je velice moudré,“ řekl pak. „Chlapec má nejvyšší čas, aby poznal tajemství psaných slov. Neboť všechno, co bylo řečeno,“ obrátil se na Františka, „a na co by třeba i někdo hodně rád zapomněl, se může kdykoli připomenout jen proto, že je to zapsáno. Když třeba koupíš dům, sepíšeš o tom smlouvu a nikdo, opakuji, že nikdo nemůže zpochybnit nárok na takové vlastnictví tobě ani tvým potomkům. A já věřím, že až dospěješ, Bůh ti nadělí syna, aby pokračoval v tvém díle. A ten bude velebit tvou moudrost, s jakou jsi pro něj zabezpečil svůj majetek.“

„Ty takovou smlouvu máš?“ obrátil se František na otce.

„Samozřejmě.“

„Potom ji já sepisovat nemusím…,“ nadhodil mladší Zlatník. Mohlo se to dát chápat i jako odpověď na předchozí slova kněze.

„V tom je jeden z omylů mládí,“ odpověděl tichým hlasem otec Jeroným ještě dříve, než se ozval starší Zlatník. „Papír se může zničit třeba vlhkem, nebo když si ho špatně pohlídáš, sežerou ti ho myši, a je po sepsané dohodě. Také proto je nutné čas od času si písemnosti nejen řádně prohlédnout, ale je-li to třeba, pak přede svědky pořídit věrný opis. Ale jak jsem už naznačil, ty, Františku, určitě za svého života rodinný majetek ještě obohatíš a ke smlouvě či ke smlouvám tvého otce přibydou další důležité listiny. Věř, že znát tajemství písma je věc veliké důležitosti! Nejen pro rodinný majetek, ale především pro dobro města.“

Chlapec chvilku uvažoval. Něco na tom asi bude, když to říká otec Jeroným. Jak zvláštní, že si tak rozumí s jeho tátou? Skoro jako by se předem domluvili.

„Kdy s tím můžete, otče, začít?“ zajímalo rychtáře.

„Třeba hned,“ usmál se kněz. „Jenže jak se tak dívám na tvého syna, asi by si rád dopřál ještě den volna. Tak se tedy, Františku, uvidíme zítra po ranní bohoslužbě.“ Jeroným zvolil tento čas záměrně – přinutí tak chlapce, kterého vídal v kostele pouze v neděli v doprovodu rodičů, aby nevynechával pobožnosti. „Mám tady kus břidlice i kamínek na psaní. Pro začátek by byla škoda papíru, je vzácný. Někdy je i nedostatek vhodných brk,“ postěžoval si otec Jeroným jen tak na okraj.

Zlatník se rázem dovtípil. „Myslím, že ti budu moci s brky i papírem někdy vypomoci. A taky zvolím vhodný dar pro kostel.“

„Nechť Bůh požehná tvému chvályhodnému rozhodnutí,“ a otec Jeroným oběma Zlatníkům požehnal.

SAMOTNÉHO FRANTIŠKA zaskočilo, jak se mu chvíle ve společnosti otce Jeronýma zalíbily. Zpočátku se mu písmenka nedařila a jejich podoba byla příliš vzdálená té, jakou na břidlicovou tabulku zaznamenal kněz, ale chlapcovy prsty si začínaly uvykat jemnější práci, než byla rána pěstí do brady některého z jeho vrstevníků.

Uplynuly snad teprve dva týdny od chvíle, kdy se František musel pod tátovým nátlakem ponížit a omluvit za své chování, když se jeho minulost poprvé připomněla.

Zlatníkovi právě usedli k večeři, když se v jejich domě objevila niťařka Borová, jež za sebou táhla syna Ondru. Byl na něj hodně smutný pohled: potrhaná halena potřísněná krví zřejmě z rozbitého nosu, vyražený přední zub, a jak se později u Zlatníků doslechli, měl také vymknuté pravé rameno a na levé ruce dva zlomené prsty.

„Vidíš, jak mi ten tvůj pacholek zřídil syna?“ vyjela na Zlatníka a rozhodně ve svém hněvu nehleděla na to, že mluví s rychtářem.

„A víš určitě, že za tohle,“ a starší Zlatník ukázal na potlučeného Ondru, „může František?“ díval se na Borovou s pobavenou nadřazeností.

„Kdo jiný?“ opáčila niťařka. „Jenom on se tady pořád rve, vyvolává hádky a nenechá žádného kluka na pokoji. Málem bych uvěřila, že už bude sekat dobrotu, když jsi s ním, rychtáři, přišel k nám. A vidíš, nezměnil se. Pamatuj na moje slova – to tvoje dítě roste pro šibenici!“

„Budeš muset, Anežko, hledat někde jinde. Náš František se totiž dneska nehnul z domu,“ vložila se do takřka jednostranné debaty Máří. „A ty, Ondro, přiznej po pravdě, kdo to byl. Nebo je pro tebe jednodušší lhát než ukázat na kluka, co tě zbil?“

Ondra se najednou jakoby zmenšil, hřbetem levé ruky si opatrně otřel do potrhané haleny nos, pro jistotu ještě popotáhl a tichounkým provinilým hlasem řekl: „Já jsem neřek, že mi tohle udělal Franta…“

„Kdo tedy? A proč jsi mi nic neřekl cestou?“ a Borová se rozpřáhla, aby synovi vlepila záhlavek, ale ruka jí poklesla ve chvíli, kdy znovu viděla, jak je zřízený.

„Neposlouchala jsi mě…“

„Tak povídej… taky by mě zajímalo, kdo by rád převzal žezlo největšího rváče v Boleslavi,“ zeptal se Zlatník.

„Kuba.“

„Kuba, tedy Jakub. Pokud vím, tak jsou tady ve tvém věku hned tři – Švábík, Zaucho a Gazdina.“

„Zaucho,“ přiznal potlučený Ondra. „On je z nás všech největší.“

„Dobře o hlavu větší než já,“ dodal k tomu František. Tak vida, Zaucho… Ode mě dostával výprask aspoň jednou týdně, a teď vystrkuje drápky…

Niťařka najednou nevěděla, kam s očima. Hněvala se na syna, ale taky na sebe. Unáhlila se, a tak si udělala ostudu. Jako kdyby dávno nevěděla, že ten její Ondra je taky pěkný kvítko! Však si to s ním doma beze svědků ručně vyřídí. Vykoktala tedy několik nesouvislých slov jakoby na omluvu a vystrkala syna před sebou ven.

Zlatník se zadíval na syna a ten mohl v otcových očích číst cosi jako: Neříkal jsem ti to? Tak tě tvoje hříchy mládí můžou dohánět po celý život. Oba doufejme, že se nám to podařilo zastavit ještě včas.

KAPITOLA DRUHÁ

VOLÁ KRÁLE NA DLOUHOU CESTU NEJEN PO STOPÁCH JEHO ŽIVOTA, ALE TAKÉ ABY SE POSTARAL O ZIKMUNDOVU BUDOUCNOST

CÍSAŘ KAREL ve stejné době, kdy boleslavský rychtář řešil Františkovy rvačky, měl před sebou jiné starosti; jednu, jak se ukázalo, však měli stejnou, a tou byla budoucnost synů, třebaže důležitost jejich příštího poslání se diametrálně lišila. V případě mladšího českého krále Václava šlo o dosažení jeho císařské korunovace v Římě ještě za Karlova života. Bylo proto třeba učinit množství zdánlivě nesouvisejících kroků, jednání a ústupků. Jedním z nich a bezesporu nejobtížnějším bylo přesvědčit Svatého otce k návratu do Říma. Do této velmocenské politiky se císaři podařilo zatáhnout také italskou řeholnici Caterinu Benincas, později svatořečenou jako Kateřina Sienská, aby přiměla papeže Řehoře XI. k přesídlení z Avignonu zpět do Říma. Po mnoha dalších obtížných jednáních Věčné město v lednu 1377 opět uvítalo ve svých zdech pontifika všech křesťanů. Karel si tehdy zhluboka uspokojeně vydechl. Je o další krok blíže ke korunovaci svého prvorozeného na římského císaře.

Vždycky platilo, že věci, ve kterých jde o něco hodně důležitého, se posunou vpřed při důvěrných osobních setkáních protivníků – ať skutečných, nebo domnělých. Karel si tohle uvědomoval, a tak se rozhodl k velké cestě po několika panovnických dvorech.

Byla sotva půlka března, když císař Svaté říše římské vyjížděl spolu s četným doprovodem z Hradu, vypínajícího se nad trojicí pražských měst. Ještě kus cesty mu jel po boku Václav, o němž se často hovořilo také jako o „mladším králi“. Nikdo nepamatoval, a ani kronikáři nedokázali ve starých kronikách zjistit, že by někdy dříve byli v Čechách současně dva panovníci; a tak se nejen pro ně Karel stal „starším“ a Václav „mladším“ králem.

Až hodně daleko za pražskými městy se Lucemburkové rozloučili a každý spěchal za svými povinnostmi, doprovázen polovinou jezdců; tu, co měla s císařem namířeno z Čech, vedl Karel Rozoumek, zatímco tu druhou, Václavovu, Rozoumkův zástupce Honza Pšenička.

Císař zamířil do Branibor do svého druhého sídla v Tangermünde, jeho syn jen na nějaký čas zpátky na Hrad nad řekou Vltavou. Bude to poprvé, kdy si vyzkouší samostatné vládnutí, třebaže zatím pouze v Čechách. Pravda, už roky se na všechny významné dokumenty podepisuje společně s otcem, ale ve skutečnosti sám o ničem nerozhoduje.

Někdy se ho sice Karel zeptá na jeho názor, ale… Zprvu se Václav cítil polichocen; otec chce vědět, jak by určitou věc řešil, a tak se mu to pokusil vysvětlit podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Ne vždycky se jeho představa kryla s Karlovou. Otec svého syna pozorně vyslechl, nebo se alespoň tak tvářil, a pak řekl, že věc zůstane tak, jak už prve rozhodl on. Václava to mrzelo a současně znechutilo. Proč se tedy vůbec ptal? Přestal vyhledávat vlastní přístupy řešení a jen jinými slovy zopakoval otcovo stanovisko. Císař se spokojeně usmíval a pokyvoval hlavou. Jak je to báječné, když mají na všechno stejný názor!

Teď se ale hodně změní, pomyslel si Václav, všechno bude tak, jak chci já. Aspoň nějaký čas nade mnou nebude otec stát a tvářit se nespokojeně. Třeba se mi všechno nepovede, jak by mělo. Neříká se snad, že chybami se člověk učí? A taky že kdo nic nedělal, nic nezkazil? Všechno, co do jeho návratu udělám, budou moje úspěchy nebo moje prohry. Budu to já, kdo za ně ponese zodpovědnost před císařem, lidmi a celou touhle zemí.

Císař jel dlouho mlčky a rozvažoval. Udělal správně? Několikrát chtěl zavolat Rozoumka, aby poslal některého z jezdců za Václavem se vzkazem, aby se přece jen připojil k výpravě, ale pokaždé se zarazil. Václav by měl dostat příležitost ukázat, co v něm je. Možná že to odkládal příliš dlouho. Nějak se nedokázal vyrovnat s faktem, že jeho prvorozený už není děcko, jež je třeba neustále hlídat a vodit ho za ručičku, ale že dospěl. Je nejvyšší čas, aby ukázal, že si umí poradit.

To on, když byl v jeho věku, byl na všechno sám. Král Jan ho odloučil od matky, odvezl do Francie a dál se o něj nestaral. Byla to krutá léta, jež se pro Karla stala výstrahou a dovedla ho k přesvědčení, aby se k vlastnímu synovi choval jinak. Možná se tak nechtěně a nevědomky dopracoval k opačnému extrému a Václavovi odstraňoval z cesty všechny překážky. Asi to byla chyba. Jen Bůh ví, co je pro budoucího panovníka lepší.

Císař mohl zůstat doma ještě dva, možná i tři týdny, ale pro své okolí se zdánlivě zničehonic rozhodl vyrazit. Jen on věděl, co mu neustále rezonuje v mysli: Jako by nestačily starosti, jaké má s vládnutím, ještě mu další nepříjemnosti přidělává jeho čtvrtá žena Alžběta.

Očividně nemá ráda Václava. Od samého počátku, od chvíle, kdy se ocitla na Pražském hradě, na něj zahlížela. Že by se neuměla vyrovnat s tím, že Karel měl před ní už jinou ženu a Václav je toho živou připomínkou? Snažil se ji pochopit, což neznamená, že by souhlasil. Pro Alžbětu je jeho prvorozený syn něčím podobným jako červená barva pro býka. Kdykoli ho vidí nebo o něm slyší, ztrácí soudnost a takřka pokaždé proti němu zaútočí. Někdy otevřeně, jindy skrytě, to podle okolností.

Nedá se pochybovat, že si v srdci stále hýčká údajnou potupu ze dnů své a Václavovy korunovace. Nevyrovnala se s tím, že se významné pocty dříve než ona dočkal tříletý chlapec. Jenže Karel to nemohl udělat jinak, pokud nechtěl do budoucna umožnit Václavovým nepřátelům, kteří se vždycky najdou, aby jednou zpochybnili jeho nároky na český královský trůn. Na tom, jak tehdy rozhodl, by ani dnes nic neměnil.

Alžběta je svůdně krásná a spoléhá se na to. Kolikrát se ho snažila ve chvílích milostného roztoužení přesvědčit, aby netrval na Václavovi jako na svém nástupci v Říši. Tou důležitější korunou, korunou římských králů, by ráda ozdobila svého syna Zikmunda. Znamenalo by to, že by prvorozenému Václavu byl nadřazen jeho mladší nerodný bratr! Copak si ta Bětka myslí? Že se snad královské diadémy mění podobně jako košile?

Jen se mu v mysli vynořil výraz diadém, vzpomněl si, jak musel pro Alžbětu, poté co v červnu 1370 porodila syna Jana, dát zhotovit novou korunu, aby se jí mohla ozdobit při křtu dítěte, protože původní, pocházející ze Slezské Středy, jakou byla ozdobena v den Zikmundova křtu, se záhadně ztratila z uzamčené klenotnice. Nikdy se nenašla. Možná ji někdo omylem, nebo spíše záměrně do klenotnice ve zmatku po slavnosti nevrátil… Nová je ještě krásnější, než byla ta zmizelá. Tvoří ji dvanáct zlatých lilií, jež doplňují mořské perly, safíry, rubíny, diamanty a několik vzácných emailů.

Alžběta je tím pravým důvodem, proč se předčasně vydal na cestu do Tangermünde. Pohádali se, proč si to nepřiznat… Z duše nenávidí manželské sváry a nepamatuje, že by k nim docházelo s jeho předchozími ženami; to jen Alžběta má takovou nedobrou hádavou povahu. Lucemburk ji v duchu znovu vidí a slyší, jako by se jejich konflikt odehrával právě teď…

„Zahlížíš na mého syna Zikmunda, nejraději bys ho viděl jako žebráka!“ pronesla své obvinění nepříjemným ostře znějícím hlasem. Dotklo se ho to, ale chtěl zůstat klidný. V duchu napočítal do deseti, než řekl:

„Zapomínáš, Bětko, že Zikmund není jenom tvůj syn, ale také můj. Nemáš žádný důvod k podobným ukvapeným soudům. Už teď jsem pro něj zajistil Branibory, s nimiž je spojen titul říšského kurfiřta. Zikmund tím bude mít právo volit římské krále. Nic z toho přece nemůžeš popřít. A taky nezapomeň, je mu pouhých osm let…“

„No právě!“ zvolala Alžběta, kterou rázem napadlo, jak může Karlovu snahu o zajištění odpovídajícího postavení pro druhorozeného Zikmunda proměnit ve zlou vypočítavost namířenou ve skutečnosti právě proti němu. „Sám připomínáš, že je mu osm. Takže ještě několik dalších let budeš Branibory spravovat za něho a Zikmundovým jménem dopomůžeš Václavovi k římské korunovaci. Moc dobře vidím do tvých myšlenek. Co děláš, děláš jen pro svého miláčka! U něho ti zřejmě nevadilo, že měl sotva tři roky, když jsi ho dal korunovat na českého krále!“

Tak tohle byla nečistá rána pod pás. Uvědomila si to vůbec? Nejspíš ne, protože takřka jedním dechem pokračovala: „Rozděl mezi svoje syny svou moc. Zikmund ať řídí Říši a Václav České království, když už jsi mu ho jednou dal. To by bylo jedině spravedlivé.“

„Pořád si vedeš stejnou písničku… A nějak zapomínáš na Jana. Máme přece tři syny,“ připomněl.

Ani ho nenechala domluvit a přerušila ho, jako kdyby byl nějaký malý kluk: „To ty nechceš vidět věci takové, jaké jsou. Pamatuj si jednou provždycky, že Zikmund je schopnější!“

To už Lucemburk cítil, jak se mu zachvěla pravá ruka, jen aby vlepila Alžbětě Pomořanské políček. Jenže to se nesluší vůči ženě, a tak se na poslední chvíli přemohl. „Nalháváš něco nejen sobě, ale ráda bys o tom přesvědčila mne a každého kolem.“

„Tedy mi nehodláš udělat trochu radost?“

„Pokud tou tvojí radostí má být, že zavrhnu Václava a dočista opominu Jana, jehož jsi – a na to nezapomínej – rovněž porodila ty, pak si buď jistá, že všechno zůstane tak, jak je. A ještě něco. Zapomeň, že bys někdy řídila Říši za Zikmunda.“

Nepochyboval, že tuhle hádku, protože to byla hádka, a ne pouhé nedorozumění, vyprovokovala Alžbětina touha po moci. Po nekontrolovatelné moci. Zatím se ji ještě snaží maskovat rádoby ohleduplností. Obě koruny jsou prý příliš těžké na Václavovu hlavu. Vzápětí v rozporu ke dříve řečenému připojuje, že Zikmund by si s nimi jinak poradil! Možná ano, ale každopádně jinak než Václav a než si to přeje on.

Nebylo to poprvé, co mu Alžběta dala nepokrytě najevo, jak nemá Václava ráda. Žárlí snad na třetí Karlovu manželku Annu Svídnickou a svou žárlivost přenáší i na jejího syna? Nebo je v tom ještě něco víc? Karel měl za to, že zapomněla na nepříjemnost, jež bezprostředně následovala po Václavově korunovaci na římského krále loni v Cáchách, ale Alžběta ji oživila právě tou poslední hádkou.

Jen on ví, jak obtížné bylo prosadit volbu i korunovaci prvorozeného syna. Všude se kupily skutečné i umělé důvody, které jí měly zabránit nebo alespoň ji oddálit na co nejpozdější dobu. Pokud by se Lucemburkovým nepřátelům podařilo co nejvíce odsunout Václavovu volbu a korunovaci, nebo tomu dokonce zabránit až do Karlovy smrti, mohla by se tak otevřít cesta k římskému trůnu komukoli jinému, třeba právě Zikmundovi. Ano, mocenská hra říšských vévodů a hrabat už počítala s císařovým věkem, jemuž bylo v roce 1376 rovných šedesát. Karel by se nedivil, kdyby se ukázalo, že to byla Alžběta, kdo stál v pozadí obstrukcí.

Katedrála v Cáchách byla toho 6. července 1376 zaplněna do posledního místečka. Vpředu byly uchystané tři honosné trůny – pro římského císaře Karla, jeho manželku a právě zvoleného římského krále Václava. Bylo to poprvé, kdy měl být vyhlášen nový král Svaté říše římské v době, kdy císař ještě žil. Ve chvíli, kdy byl Václav pomazán svatým olejem, pohlédl Karel s hrdostí na Alžbětu. Zarazil ho však její neústupný kamenný profil a přísně sevřené rty. Do té chvíle se bránil pohlédnout pravdě do očí, ale teď tu náhle byla: Alžběta Václava nenávidí.

Zkazila mu tím celý den. Přesto se dokázal ovládnout a nedal najevo, že v ní, v ženě, která by měla za všech okolností stát po boku svého muže, odhalil nepřítele, hada, jehož si hřeje na prsou a jenž se chystá otrávit lucemburský rod.

Hostina na počest nového římského krále ještě neskončila, když Alžběta neočekávaně vstala k odchodu. Odejít uprostřed hostiny je nevhodné a vůči hostům dokonce neslušné. Chtěl zabránit možnému skandálu. Stačil Alžbětu ještě chytit za ruku, a když se k němu otočila, zeptal se: „Kam jdeš?“

„Bolí mne z toho hluku hlava,“ odpověděla. Možná to byla i pravda; její hlas mu připadl nějaký žalostný, unavený. Rychle se rozhodl – její nepřítomnost nějak vymluví, bude-li to zapotřebí.

„Dobrá, zastavím se později u tebe, abych se přesvědčil, zda je ti líp,“ řekl a nechal ji odejít. Okamžik se díval za ní, jak odchází. Něco na jejím kroku mu však našeptávalo, že lhala. Měl by se taky zvednout, dostihnout ji a ujistit se, zda jeho podezření je liché, nebo opodstatněné. Jenže musí zůstat. Odchod císařského páru by způsobil zbytečné dohady.

Bylo hodně po půlnoci, když se objevil v pokoji své ženy. Nespala. Tmou nesměle prorážel svit nočního kahánku a Karel v něm viděl Alžbětinu tvář. Zaplavila ho náhlá touha po jejím těle, po milostném splynutí. Pohladil ji po tváři a sklonil se k Alžbětiným rtům. Než se jich stačil dotknout, odvrátila hlavu a rozhodně vyslovila dvě slova: „Dnes ne!“

„Co je to za rozmar?“

„To není rozmar. Slíbila jsem Nejvyššímu, že po Václavově korunovaci nevpustím do svého lůna muže.“ Dobře věděla, jak na Lucemburka! Takový slib je nezrušitelný pro muže, jenž se celý život řídí boží vůlí.

„Jak dlouho?“ otázal se věcně. Alžbětina předchozí slova se totiž dala vykládat různě; buďto se jedná o nějaký slibem vymezený čas, nebo o trvalý celibát.

V očích jí zajiskřil kratičký posměšný záblesk. Ano, tohle je ta správná pomsta za Václavovu korunovaci, jakou si ona nepřála. „Měsíc… možná dva.“

Anebo taky půl roku, pomyslel si Karel. Protože to už bude na cestách. Panovat Svaté říši římské neznamená sedět doma, ale především sloužit, jednat, rozhodovat a neustále odsunovat své vlastní soukromí stranou. Bez císařova sebeobětování by Říše upadala.

„Ty nemáš Václava ráda, že?“ pronesl takřka s jistotou. Bolelo ho to.

Mlčela. Někdy je i mlčení jasnou odpovědí. „Prozradila mi to tvoje tvář při korunovaci,“ pronesl se zamyšleným výrazem. „Jenže, Bětko, ono všechno není tak jednoduché, jak to snad vypadá na první pohled. Nerad, ale musím sám sobě přiznat, že mám určitá léta a měl bych se připravit na chvíli, kdy si mne Pán zavolá k sobě. Pokud bych neprosadil Václavovu korunovaci, mohla by se Říše nečekaně ocitnout v troskách. Jen proto, aby nedošlo ke katastrofě, musí mít svého panovníka, aby převzal vládu ve stejné chvíli, kdy odejdu. Nelze čekat kdovíkolik měsíců a třeba i rok, než se páni kurfiřti sejdou, dohodnou a vyberou si římského krále podle svého gusta. A nepochybuj, že v takovém případě to nebude Václav ani Zikmund, jemuž je osm let, a tedy je pro vládu naprosto nezpůsobilý. Vyberou si někoho povolného, nevýrazného, nějakého bezvýznamného hraběte, jenž se stane jejich poslušnou hračkou. Právě takový měl být Günther ze Schwarzburgu, kterého si vybrali jako vzdorokrále proti mně. Jenže ty tohle ani nemůžeš pamatovat… Pochop, že Václav je i pro tebe zárukou, že si udržíš svoje postavení, až tady nebudu. Pro každého jiného budeš zapomenutá a nepotřebná žena.“

Byla to dlouhá řeč a Karel doufal, že jeho slova Alžbětě otevřou oči a ona změní svůj pohled i chování vůči jeho prvorozenému synovi. Zřejmě to bylo stejné, jako kdyby mluvil do dubu, protože její výraz se nezměnil a ničím nekomentovala to, co právě vyslechla.

„A co hlava, ještě tě bolí?“ vzpomněl si na důvod, jaký mu udala, když nečekaně opouštěla hostinu.

Zavrtěla hlavou. „Zázračně přestala.“

„To jsem rád. Škoda že jsi dala ten slib…,“ připomněl a s hlavou skloněnou odcházel. Pokud doufal, že ho zavolá zpátky, mýlil se.

Alžběta je krásná, překrásná a Karel by pro ni udělal všechno na světě, ale ani to, jak se zdá, by jí nestačilo.

Alžběta je jiná, než byly jeho předchozí tři ženy. Jsou okamžiky, kdy má pocit, jako by měl vedle sebe chlapa ukrytého v ženském těle. Příliš přemýšlí, má svou hlavu a jako beran si jde za nějakým utkvělým tajným cílem. Není s ní pokaždé snadná řeč a jen výjimečně se dokážou shodnout. A případů, kdy se jejich názory rozcházejí, stále přibývá.

Jenže nic z toho mu říct do očí nemůže…