Přeložila Zdeňka Zvěřinová

THE BOOK OF LOST HOURS

Copyright © 2025 by Hayley Gelfuso

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2026

ISBN 978-80-249-5704-3

Pro Ernesta

Kdybych mohla, navštěvovala bych

jeho vzpomínky každý den

1

1938, Norimberk, Německo

V Norimberku v roce 1938 vyprávěl jeden muž své dceři pohádku na dobrou noc. Byl to hodinář, syn pocházející z dlouhého rodu hodinářů, kteří v tom městě žili v židovské čtvrti. Strážil čas, jako to už dvě staletí dělali jeho předci.

„Měla bys jít spát, Lisavet. Dnes už jsi pohádek slyšela dost,“ prohlásil, když ho dcera, ten večer už potřetí, prosila o další příběh.

Ulice za oknem dávno ztmavly a prochladly listopadovým větrem. Myslel na práci, kterou musel dole v obchodě dokončit. Ale především mu v hlavě ležel dopis z Ameriky, který mu ráno doručili a jenž nyní spočíval na jeho stole.

„Nejsem unavená,“ našpulila Lisavet rty. „Chci zůstat vzhůru, dokud nepřijde Klaus.“

„Tvůj bratr se vrátí pozdě,“ pokáral ji otec.

Snahu o udržení kázně překazil úsměv v jeho tváři. Prohrábl si vlasy. Věděl, že ho dcera nakonec přesvědčí. Se zlatými vlasy a karamelově hnědýma očima byla úplně stejná jako jeho zesnulá manželka.

Když jeho žena ještě žila, často si ho dobírala, že děti jsou jejich miniaturní kopie, syn jeho a dcera její. Po fyzické stránce to tak bylo, ale jinak Ezekiel Levy a jeho syn Klaus nemohli být odlišnější. Klaus tíhl k vyšší společnosti a snil o tom, že bude jako jeho matka chodit do školy v hlavním městě. Nejvíc se Ezekielovi podobala Lisavet. Často vedle něj sedávala v dílně na stoličce a pozorovala ho, jak přemlouvá ozubená kolečka a pružiny ve starých rozbitých hodinkách, aby znovu ožily. To ona každé ráno natahovala hodiny vpředu v obchodě a s posvátnou úctou naslouchala, jak mistrovská díla ze dřeva a kovu zpívají melodii času. To ona jednoho dne zdědí jeho obchod i rodinná tajemství, která se k němu pojí.

„Vyprávěj mi znovu o těch kouzelných hodinkách,“ žadonila, a když se pokusil vstát, pevně ho chytila za zápěstí.

V jedenácti letech už byla na jakékoli pohádky před spaním skoro velká a otec věděl, že nepotrvá dlouho a přestane se jich dožadovat. Posadil se na kraj postele.

„Za dávných a dávných časů žil v Německu jeden hodinář jménem Ezekiel se svými dvěma dětmi. Bydleli ve šťastném bytečku nad obchodem, který patřil jeho rodině po generace,“ spustil hlubokým hlasem, který praskal jako plameny v krbu. „Ten rod byl proslulý po celém světě velkolepými hodinami, na které používali ty nejlepší materiály a prodávali je ve svém obchodě. Když pracovali, zlato, drahokamy a vyřezávané dřevo se ve světle svíček jen leskly. Vyráběli velké stojací, malé stolní i všelijaké další hodiny, jaké si jen člověk dokáže představit. Ale mezi všemi těmi úžasnými klenoty byly jedny úplně nejvzácnější. Jednoduché mosazné kapesní hodinky, které se už přes sto let předávaly z otce na syna. Nevynikaly tím, že by byly zdobené stříbrem nebo zlatem, ale protože…“ Odmlčel se, povytáhl husté obočí a čekal, až dcera tu větu dopoví. Tuto hru hráli se všemi jeho příběhy, ale s tímto nejčastěji.

„Protože lidem umožňovaly povídat si se samotným časem,“ vyhrkla Lisavet zastřeným hlasem.

„Přesně tak.“ Ezekiel se usmál a ťukl ji do nosu. „Čas je osou, kolem níž se tento svět otáčí. Lidé počítají své životy na měsíce a týdny, jako by si snad mysleli, že čím jsou delší, tím mají hlubší smysl. Přitom stačí, aby se vteřinová ručička třikrát pohnula, a stanou se nepředvídatelné věci. Srdce se rázem zastaví. Ale v prostoru mezi vteřinami se může odehrávat ledacos. Vznikají celé nové světy. Hoří planety. Duše mizí v prostoru mezi dvěma okamžiky a vzpomínky, ztracené v tichu a plamenech, se noří do hlubin.“

Ztišil hlas a zlověstně zasyčel. Lisavet vykulila oči.

„Ovšem nebylo to tak odjakživa. To, co se před staletími přeneslo z našeho světa do ticha, zůstávalo skryté. Utajené před lidmi. Neviditelné. Nepoznané. Ti nejzanícenější sice cítili, že existuje něco víc, nacházeli to v meditacích a vídali to ve snech, avšak to, po čem sahali, nikdy zcela neuchopili. Jak se čas stával hmatatelnějším a vzácnějším, i stíny udělaly totéž. S vynálezem slunečních hodin se lidé naučili počítat hodiny a s vynálezem mechanických hodin i vteřiny. To, co se dalo spočítat, bylo možné analyzovat, a proto se brzy závoj mezi naším světem a zásvětím ztenčil. Ti, kdo se naučili jazyk času, se začali nazývat strážci.“

Hodinář to slovo zašeptal s posvátnou úctou. Za oknem se zvedl vítr.

„Jako Ezekiel,“ poznamenala Lisavet v pravý okamžik. „Ten byl strážce času.“

„Přesně tak. Rodina to tajemství uchovávala řadu desetiletí. Až se jednoho dne začala situace měnit…“

„Schylovalo se k bouři,“ pobídla ho Lisavet.

Ezekiel svraštil obočí a ztišil hlas. „Schylovalo se k bouři. Svět začal tmavnout a vplížil se do něj tak ukrutný chlad, že uhasil každý krb. Lidé k nim do hodinářství přestávali chodit nakupovat. Ezekiel cítil, že v ulicích číhá temnota a blíží se. Muži, kteří tu bouři vyvolali, byli nelítostní, plní vášně a zloby. Jednoho letního večera jich pár přišlo i do Ezekielova obchodu a vyptávali se na jeho tajemství. Chtěli ty schopnosti ovládnout sami. Nutili ho, aby jim odevzdal hodiny, které jim umožní hovořit s časem.“

„Ale Ezekiel je přelstil,“ prohlásila Lisavet hrdě.

„Ano. Jeho úkolem bylo tajemství chránit, a tak jim dal padělek. Tehdy nechali jeho obchod být, ale Ezekiel věděl, že jakmile na ten podvod přijdou, vrátí se. Sám čas se ocitl v ohrožení a jeho rodina taky. Tak napsal dopis starému příteli, dalšímu strážci, který mu snad mohl pomoct.“

„Proč prostě neodjeli?“ Lisavet se mírně zamračila.

Zamyšleně se kousl do rtu. „Protože muži, kteří měli tu bouři na svědomí, by je nejspíš chytili. Tak Ezekiel požádal přátele, aby jeho rodině pomohli uniknout jiným způsobem. Strážci znali v zákrutech času skrýš, kde se dalo zmizet. Na tom místě se jeho rodina mohla schovat a s pomocí dalšího strážce času uniknout do cizí země daleko od nepokojů.“

„A vyšlo to? Pomohli mu?“ zeptala se Lisavet s ospalým zívnutím.

Pokaždé když jí Ezekiel tento příběh vyprávěl, zakončil ho slibem, že jí zbytek dopoví jindy. Ale dnes večer mu na stole ležel dopis od přítele z Ameriky. Proto políbil Lisavet na čelo a usmál se.

„Ano, pomohli. Přátelé mu odepsali a slíbili pomoc. Ezekiel a jeho rodina čekali na správnou chvíli. Varovali nejbližší přátele a sousedy před nebezpečím příchodu temnoty a nabídli jim, že jich co nejvíc vezmou s sebou. Museli je trochu přesvědčovat. Ne všichni věřili, že napříč časem vede tunel, a mnozí se té cesty báli. Další zas pořád nechtěli opustit domov, ačkoli vítr sílil. Ti, kdo se chystali odejít, se domluvili na jeden den – na první večer Chanuky, kdy budou všichni se svými rodinami.“ Tehdy se hodinář odmlčel. Lisavet se klížily oči. Poslední část vyprávění dopověděl šeptem. „Takže v prosinci za světla úplňku unikli za pomoci stínů na svobodu.“

Jakmile to dopověděl, tucet stojacích hodin v obchodě začalo odbíjet jedenáct. Ezekiel zmlkl a naslouchal. Když vyzvánění utichlo a ozvěna se vytratila do noci, zachytily jeho uši další zvuky. Křik v ulicích, následovaný řinčením rozbitého skla.

„Co to bylo?“ zeptala se Lisavet vyděšeně a znovu doširoka otevřela oči.

Popošel k oknu a odhrnul závěsy. Dole po dlažebních kostkách se jako vichřice hnal dav postav s rozezlenými tvářemi. Tříštící se sklo přitáhlo Ezekielovu pozornost k dalšímu obchodu na ulici. S hrůzou přihlížel, jak sousedé vybíhají z bytů, děti bosé a v nočních košilích.

„Co se děje, tati?“ zeptala se Lisavet. Už vylézala z postele.

„Obuj se,“ vyzval ji. „Hned jsem zpátky.“

Nevšímal si jí, když na něj volala, aby zůstal, a seběhl po schodech dolů do obchodu. Zástup se blížil. Slyšel, jak buší pěstmi do dveří. Sklo jim křupalo pod nohama. Už takové věci viděl a podobné zvuky slyšel ve vzpomínkách mrtvých. Věděl, co bude následovat. Nejdřív to začne křikem, rozbíjením a hněvem. Pak následují požáry, potyčky a vraždění.

Tlukot hodin, které v obchodě odbily naposledy, zněl jako jméno. Klaus. Při pomyšlení na syna v synagoze vyskočilo Ezekielovi srdce až do krku. Ztuhl na posledním schodě a zmocnila se ho panika.

„Tati?“ Lisavetin hlas k němu zalétl shora od schodiště.

„Zůstaň tam!“

Přicházeli. První už stál před obchodem a bušil na dveře. Upírali své ocelově šedé, ledově chladné oči do výlohy. Přišli si pro ty hodinky. Pak klepání vystřídaly kopance a pokřikování přešlo v posměšky. Ezekiel se rozběhl pro dopis na stole. Strčil si ho do kapsy a ze spodní zásuvky vysypal další korespondenci. Psalo se v ní o strážcích času a dalších lidech zapojených do plánů na útěk. Hodil papíry do kbelíku s vodou, který používal k vytírání podlahy, aby mýdlo a louh urychlily jejich rozklad. Ani se neobtěžoval zavřít zásuvku a popadl kabát. Sotva si ho oblékl, narazil do okenního rámu první kámen. Lisavet už byla v polovině schodů, když se k ní obrátil – klopýtala o dlouhý lem noční košile.

„Tati!“

„Nahoru, Lisavet,“ nařídil jí a sáhl do kabátu po kapesních hodinkách. Sevřel důvěrně známou mosaz, klouzala mu v dlani.

Prsty nahmatal korunku, dokud necvakla, a rozrazil dveře. Kdysi útulný dvoupokojový byt se rázem změnil v tichou tmavou jeskyni. Při pohledu na ni ho Lisavet chytila za paži. Ezekiel jí pevně stiskl ramena, klekl si a zadíval se jí do očí.

„Poslouchej mě, holčičko. Půjdu najít tvého bratra, ano? Chci, abys tu počkala. Zůstaň hned u dveří a nehni se z místa. Slibuju ti, že jakmile Klause najdu, přijdeme si pro tebe. Rozumíš?“

„Ale, tati, kde to jsme?“

Do obchodu udeřil další kámen. Tentokrát zasáhl svůj cíl a při nárazu rozbil sklo. „V tunelu napříč časem, o kterém jsem ti vyprávěl,“ odpověděl horečně. „Ten nás odvede někam daleko.“

„Ale to byla jen pohádka!“ vykřikla Lisavet a zavrtěla hlavou, zatímco ji postrkoval dopředu. Za dveřmi neviděla nic jiného než stíny a šero.

„Nebyla to pohádka, Lisavet. Běž dovnitř. Slibuju, že se pro tebe co nejdřív vrátím.“

Odmítla jít po svých, a tak ji zvedl, jako když byla malá, a přehodil si ji přes rameno. Postavil ji za dveře a zdržel se jen tak dlouho, aby ji políbil na hlavu a zakryl jí útlá ramínka svým hnědým kabátem. Jeho lem se jí rozprostřel na zemi kolem nohou.

„Odvahu,“ pošeptal jí tlumeně do vlasů.

„Tati?“ vyjekla s ozvěnou.

Přitiskl si prst na rty, pustil ji a přešel zpátky přes práh.

Dveře se za ním zabouchly a už nikdy se neotevřely.

Lisavet tam čekala celé hodiny. Všude panovalo hrobové ticho a neuvěřitelný klid. Počítala vteřiny. Každou hodinu toužila, aby z obchodu, kde vyrostla, zaslechla odbíjení, ale dál vládlo naprosté ticho. Bylo tak všeprostupující, že působilo jako živý tvor, kterého se můžete dotknout. V šeru neviděla dál než patnáct metrů před sebe, ale to, co se před ní rýsovalo, jí připadalo podivně povědomé.

Po obou stranách se tyčily regály plné různě velkých svazků vázaných v kůži. Jako v knihovně. Zatímco si její oči pomalu přivykaly, váhavě popošla dopředu. Knihovna nebyla to správné slovo. Kožené hřbety byly natěsnané v úhledných rovných řadách a mezi nekonečnými regály se klenuly dalekosáhlé chodby v pravidelných rozestupech, podpírané římskými sloupy. Lisavet do jedné z nich nahlédla. Místo stropu, který očekávala, spatřila inkoustovou, akvarely pomalovanou oblohu, jako by Michelangelova Sixtinská kaple dosahovala až ke hvězdám a každý obraz splýval s dalším jako mraky plující ve větru.

Chtěla se mezi policemi projít, ale v hlavě se jí odrážela otcova slova. Zůstaň hned u dveří. Nehni se z místa. Když se obrátila a znovu se zadívala na dveře, změnily se. Nyní vypadaly rozmazané, spíš jako nejasný obraz než skutečný průchod. Začaly se vytrácet a známá dřevěná prkna se nořila do tmy. Lisavet skočila po klice, ale ta pod jejím dotykem zmizela, a připravila ji tak o veškerou šanci na návrat k otci. Lisavet se zhroutila na podlahu, schoulila se do klubíčka a srdceryvně se rozplakala.

Odněkud ze tmy se ozval šepot a zvláštní tiché cinkání, jak stíny pátraly po zdroji zvuku, který nikdy dřív neslyšely. Lisavet si hřbetem ruky otřela oči. Srdce jí tlouklo jako zvon. Zatím to nevěděla, ale to samotný čas se s ní učil komunikovat, drahocenný přítel jejích předků, a ona mu nejistě a ustrašeně odpověděla.

„H-haló?“ zavolala tak nahlas, jak se jen odvážila.

Haló, šepot jí vrátil ozvěnu jejího hlasu.

Lisavet vstala. „Kdo je tam?“ zeptala se.

Šeptání se ozvalo znovu, tentokrát blíž.

Lisavet začala zrychleně, mělce dýchat. Popošla o několik kroků blíž ke tmě, pryč od místa, kde ji nechal otec.

„Zůstaň tam,“ vypravila ze sebe. „Jdu tě hledat.“

Zůstaň, zůstaň, zůstaň, ševelila ozvěna.

Lisavet vkročila hlouběji do stínů a do tmy, aby pátrala po čase.

Nikdo nepřicházel.

Lisavet už byla takto uvězněná dva týdny a za tu dobu pochopila tři velmi důležité věci.

Zaprvé, že tu přírodní zákony zřejmě neplatí. Vůbec neměla hlad. Netrpěla ani žízní a také nepotřebovala na toaletu. Spánek v tradičním slova smyslu jí nebyl třeba. Mohla spát a někdy to i dělala, aby si ukrátila čas, ale zanedlouho začala bdění prodlužovat, jen aby zjistila, jak dlouho to dokáže.

Zadruhé, na tomto místě nebyly žádné skryté dveře, o čemž se ujistila po několikadenním průzkumu. Nevedla odtud žádná cesta ven.

A zatřetí, čas tady nežil, jak naznačovalo vyprávění jejího otce. Nebo pokud ano, nenabízel jí žádnou pomoc.

Nikdo nepřicházel. Možná ani nikdo nevěděl, že tam Lisavet je.

Nebe na tom klidném místě bylo to nejkrásnější, co kdy viděla. Vířilo barvami, které se pohybovaly a posouvaly jako zářivé hvězdy. Celé dny ležela na podlaze mezi dvěma knihovnami a dívala se na ně vzhůru. Spoléhala na to, že jí jejich nezměrnost a tajuplnost budou připomínat, že je naživu. Když ležela na podlaze, někdy jí připadalo, že v prolínajících se barvách nad hlavou vidí otcův obličej, ale jakmile zaostřila, obrázek zmizel.

Když se právě neskrývala mezi regály, chodila sem tam a zpívala si. Doufala, že se ten zvuk donese za zmizelé dveře k jejímu otci, nebo že si jí čas konečně všimne a přijde si pro ni. Jednou, když se procházela mezi regály, začala křičet. Křičela hlasitěji a hlasitěji v naději, že někoho přiláká, a nakonec ji opravdu někdo uslyšel. Nebo spíš něco.

„Proč tu proboha tak ječíš?“ obořil se na ni podrážděný hlas.

Lisavet se prudce obrátila a uviděla, jak se z knihovny noří rozostřená mužská postava. Nejdřív se vzduchem protáhl jeho obličej a pak se k němu přidal i zbytek těla, jako když se ve vodě rozpíjí inkoust, beztvarý a skoro průhledný. Měl bílou napudrovanou paruku, fialový frak a mluvil německy se zvláštním přízvukem.

„H-hledám tátu,“ zakoktala se Lisavet. To, jak náhle se objevil, ji tak překvapilo, že se ani nestačila bát.

„Copak nevidíš, že tu není, děvče? A to je moc dobře. Měla bys to považovat za štěstí.“

„Za štěstí?“

„Většina lidí, kteří jsou tady, už zemřela. Na tomto Bohem zapomenutém místě zůstávají jen mrtví.“

„Ale já mrtvá nejsem. A přesto jsem tu.“

Muž si ji prohlédl od hlavy až k patě, aby zhodnotil její tvrzení. „To jsi. Patříš mezi strážce času?“

„Mezi koho?“

„Mezi strážce času,“ zopakoval netrpělivě.

„N-ne,“ odpověděla Lisavet váhavě.

„Tak kdo tedy jsi?“

„Jmenuju se Lisavet Levyová,“ představila se.

Neodpověděl. Pozorně naslouchal něčemu v dálce.

„Pšš!“ přitiskl si prst na rty. „Slyšíš to?“

Lisavet se zaposlouchala. Do uší jí pronikl tichý šepot. „Čas!“ vykřikla. „Je zpátky!“

„Čas?“ Muž nad její pošetilostí povytáhl obočí. „Tak ten nebezpečný fenomén nazýváš? No, asi je to stejně dobré pojmenování jako kterékoli jiné. Čas je bestie, která svým způsobem činí ze všech smrtelníky. Bere si všechno, bez ohledu na zdraví či postavení.“ Při těch slovech hořce zkřivil rty a Lisavet získala dojem, že byl kdysi také bohatý a vlivný, než mu to čas vzal. „Jestli si nedáš pozor, sebere tě taky, dřív než se naděješ.“

„Kam mě vezme?“

To přece chtěla. Třeba ji odsud dostane. Do Ameriky, jako v té pohádce.

Ale muž zavrtěl hlavou. „Nikam, kam bys chtěla jít. Věř mi.“

Lisavet vykulila oči, když se jeho obrys rozplynul v nicotu. Šepot nabral na síle, zurčel jako nesrozumitelná ozvěna a syčel jako voda na žhavých uhlících. Lisavet se rozběhla pryč, ačkoli si nebyla jistá, před čím vlastně utíká. Ukryla se v obzvlášť tmavém rohu, kde byly knihy na policích nejzaprášenější. Už ji neprovázel žádný zpěv. Pouze ticho.

Brzy Lisavet začala po tom duchovi znovu pátrat. Tentokrát místo aby křičela, pomalu procházela všemi uličkami a šeptala.

„Haló?“ mluvila tiše, byla opatrná, aby neprobudila zvuky z dřívějška.

Nedostala žádnou odpověď. Pak si vzpomněla, že se jí zdálo, jako by se ten muž vynořil z knih na policích. Když prsty přejela po jednom zaprášeném koženém hřbetu, ozval se další hlas.

„Tohle radši nedělej,“ varoval ji.

Lisavet polekaně odtáhla ruku. „Říká kdo?“

„Tohle je oddělení anglického středověku,“ pokračoval hlas. „Na to jsi ještě moc mladá.“

Po její levici se zaostřila rozmazaná skvrna. Střípky světla a barev se spojily a vytvořily mužský obrys. Byl mladší než ten předchozí a měl na sobě hábit z drsné šedé látky. Zamyšleně si rukou podpíral bradu.

„Abych byl upřímný, měla by ses vyhnout celé středověké Evropě. Ačkoli je tu pár věcí, které by v pořádku být mohly. Možná králové nebo…“ Zalétl očima jejím směrem. „Nedala bys přednost romantismu? Líbí se ti poezie?“

Lisavet něco nesrozumitelně zamumlala.

„Na milostné básně jsi asi moc mladá. Pověz mi, jestli tě zajímá pouze Anglie, nebo jsi otevřená i něčemu jinému. Co třeba Itálie? Ach, Itálie v létě. V období renesance. Tam by se ti moc líbilo.“

„O čem to mluvíte?“

„O vzpomínkách.“

„O vzpomínkách?“

„Ano. O vzpomínkách v knihách. Normálně mi nezáleží na tom, s čím si vy, strážci času, pohráváte, ale…“ Natočil k ní obličej, přičemž jeho nejasný obrys měnil tvar. „Jsi prostě moc mladá. Nerad bych, abys hned na první výpravě narazila na něco ošklivého.“

„Nejsem strážkyně času,“ ohradila se Lisavet.

„Že ne? Aha. Tak to je tedy zklamání. Už jsem si myslel, že konečně začali být pokrokoví a jmenovali dívku. Vážně je to škoda… ale asi s tím nic nenaděláme.“ Zjevně si nevšímal jejího rostoucího neklidu, zatímco přemítal o její existenci. „Tak co tady děláš?“

„Jsem tady uvězněná. Táta mě tu nechal a teď nemůžu najít cestu zpátky.“

„Chápu,“ utrousil muž. Tvářil se soustředěně, ale nenabízel jí žádnou pomoc ani řešení.

„Takže… je tady?“ pobídla ho Lisavet.

„Co tu má být?“

„Cesta ven. Nějaké dveře nebo…“

„Hmm. Ne. Bohužel.“

Lisavet cítila, jak celé její tělo ochabuje. „Můžete mi aspoň povědět, co je tohle za místo?“

„Není to místo, spíš… pojem. Všechno a nic. Tady čas končí. Sem odchází vědomí, když fyzické tělo zemře. Existuje v prostoru mezi skutečností, která je hmatatelná, a tokem času. Všechno, co se na zemi stane, se tu ukládá v podobě vzpomínek.“

„Takže vy jste vzpomínka?“ Lisavet svraštila čelo.

„Bohužel ano.“

„Jsem… mrtvá?“ Nevěděla, jestli chce slyšet odpověď.

„Lidé si odjakživa dělají se smrtí zbytečné starosti. Jako by to snad znamenalo nějaký konec.“

Lisavet na něj upřeně zírala.

Vzdychl. „Ne, nejsi mrtvá.“

„Takže se mi to zdá?“

„Nic se ti nezdá. Ujišťuju tě, že tohle všechno je velmi skutečné.“

„Ale právě jste mi řekl, že jste vzpomínka. Takže skutečný být nemůžete.“

„Proč ne? Vzpomínky jsou to nejopravdovější, co každý z nás má, Lisavet.“

O krok couvla. „Vy víte, jak se jmenuju?“

„Ano, samozřejmě.“ Muž se mírně pousmál. „Našel jsem to ve tvých vzpomínkách. Víš, v těch, o kterých tvrdíš, že nejsou skutečné.“

Lisavet se rozpačitě kousla do rtu. „Jak se jmenujete vy?“

„Já? Vlastně žádné jméno nemám. Tedy každopádně teď už ne. Bylo zapomenuto.“ Při tom slově mírně pokrčil rameny.

„Zapomenuto?“ zopakovala Lisavet.

Znovu sebou trhl. „Ano. Může za to jeden strážce času, který nechtěl, aby si mě svět pamatoval.“

„Nechápu,“ zavrtěla hlavou.

Muž se znovu obrátil k policím. V jeho tváři se objevil toužebný výraz. „Tady jsou uchovávány vzpomínky každého člověka, který kdy žil nebo zemřel. Před příchodem strážců času se jen tak vznášely v Časoprostoru, aniž na ně někdo dohlížel. Ne jako teď, kdy jsou úhledně srovnané a založené v knihách.“

Lisavet pomyslela na svého otce. Na jeho pohádku před spaním. Muž, nyní jen pouhá vzpomínka, si všiml jejího zmateného výrazu, podal jí přízračnou ruku a laskavě se usmál.

„Jestli chceš, můžu ti ukázat Itálii. Je to opravdu velice krásná země – a napadá mě dokonalá vzpomínka, kam tě zavést.“

Jakmile se ocitli na místě, obklopily je ohlušující zvuky. Linuly se ze všech stran – ze země, z budov, z ulic i z oblohy. Po tak hlubokém tichu působila náhlá kakofonie silněji než poryv větru. Byl to hurikán, který pronikl do každého místa v Lisavetině těle. Na tváři ji hřálo teplé slunce a vlasy jí čechral vánek. Teplo! Pohyb! Stáli na kraji římsy a dívali se na slavnosti, které probíhaly dole. Lidé se smáli a zpívali. Při pohledu na ně se Lisavet málem rozplakala. Působilo to téměř skutečně… téměř.

„Kde jste se to naučil?“ zeptala se.

Muž vedle ní s úsměvem sledoval její ohromení. „Býval jsem strážce času,“ odpověděl.

„Opravdu?“

„Ten úplně první. Než si Římané podrobili můj lid, objevil jsem pomocí slunečních hodin a meditací Časoprostor. Ale pak mi to tajemství ukradli.“

Odvedl ji z římsy dolů a ukázal jí dívku, do jejíchž vzpomínek vstoupili. Vypadala zhruba v Lisavetině věku; měla na sobě šaty z jemného hedvábí a byla usazená nad davem lidí.

„Jedna z dcer rodu Medicejských,“ oznámil. „Velice bohatá a vlivná.“

Lisavet toho o Medicejských a jejich údajném bohatství moc nevěděla. Jí ta dívka připadala pouze znuděná, jako by se chtěla také zapojit do oslav, ale nesměla. Jak tak procházeli davem, Lisavet začala chápat, jak té dívce asi je. Lisavet tam také byla, ale ne ve skutečnosti. Ráda by ochutnala delikatesy, které prodávali u stánků. Chtěla by si hrát s dalšími dětmi pobíhajícími v davu. Jenže všechno, čeho se dotkla, jí prošlo skrz prsty. Lidé po ní přejížděli očima, ale tam kde stála, viděli jen prázdné místo.

Obrátila pozornost k jediné osobě, s níž mohla mluvit. „Smím se vás na něco zeptat?“

„Jak je libo.“

„Pokud jste byl… zapomenutý…,“ ačkoli to Lisavet vyslovila co nejjemněji, přesto sebou trhl, „jak to, že vás pořád vidím?“

„Nevymazali mě zcela. V tom případě by totiž zničili i své vlastní vědomí o Časoprostoru. A tak to málo, co z mých vzpomínek zbylo, zůstává, jak je. V Časoprostoru.“

„To se těžko chápe.“

„Viď?“ Zamračil se, takže vypadal stejně zmateně, jako se Lisavet cítila. „A přesto jsem tomu rád. Umožňuje mi to pomáhat jiným strážcům času, když to potřebují. Pokud se potýkají s potížemi, ukazuju jim, jak všechno funguje.“

„Pokud se nijak nejmenujete, jak vám mám říkat?“

Vzpomínka pokrčila rameny. „Jak chceš.“

Lisavet o tom uvažovala. Ještě nikdy nic nepojmenovala. Tedy kromě panenek, ale to bylo něco jiného. On byl člověk. Nebo jím přinejmenším býval. Nedokázala odhadnout, odkud pochází. Pleť neměl nijak zvlášť světlou, ale ani příliš tmavou, spíš v teplém olivovém odstínu. Že by Ital? To by vysvětlovalo jeho lásku k Itálii. Hlavu měl oholenou. Ani háv, který měl na sobě, nic nenaznačoval. Byl jednoduchý a starý jako takové, ve kterých chodí mniši, ale protože se nikdy dřív se žádným mnichem nesetkala, nemohla si tím být jistá.

„Azrael,“ promluvila po chvíli.

Muž se zatvářil pobaveně. „Azrael? Židovsko-křesťanský anděl smrti? To je trochu moc přímočaré, nemyslíš?“

Lisavet se začervenala. „Můžeme vybrat něco jiného.“

„Ne, ne. Azrael mi vyhovuje.“ Vyslovil to jméno několikrát nahlas, jako by si ho nacvičoval. „Vlastně mám dojem, že se ke mně docela hodí.“

Ještě chvíli se zdrželi a poslouchali hudbu, dokud svět na krajích nezačal blednout, kroutit se a čeřit jako voda. Lisavet na Azraela znepokojeně pohlédla. Zavrtěl hlavou.

„Ničeho se neboj. Vzpomínka končí.“ Ukázal zpátky nahoru k římse, kudy teď dívku odváděla chůva. „Pojďme už zpátky do Časoprostoru.“ Napřáhl ruku.

„Nechci se tam vrátit.“

Azrael se mírně zamračil. „Nemusíš tam zůstávat dlouho. Teď když víš, jak se dá procházet časem, se můžeš vydat, kam chceš. Ale…“ Sklonil k ní hlavu a přimhouřil oči. „Buď opatrná. Na tomhle světě je víc zla, než zatím tušíš.“

Lisavet mu to slíbila. Hlavou se jí honily myšlenky. Vzpomínala na všechno, co se ve škole naučila v hodinách dějepisu. Na starověký Egypt. Na Německo ještě předtím, než se stalo Německem. Na velkou válku, o níž její otec tak často vyprávěl. To všechno teď měla na dosah. Vsunula ruku do Azraelovy a společně tu vzpomínku opustili. Hned po návratu si uvědomila hluboké ticho, jako by narazila do zdi. Slunce zmizelo. Pryč byl i vánek, hudba a vůně. Vrátili se do strnulé temnoty. Lisavet překvapilo, jaký pocit úlevy v ní vyvolal nedostatek podnětů.

„Myslíte si, že byste mi mohl příště ukázat svou knihu?“ zeptala se a ukázala nahoru na police.

Azrael sebou mírně trhl. „Rád bych, ale nemám ji. Žádný duch, kterého potkáš v Časoprostoru, nebyl, obrazně řečeno, zaznamenán strážcem času. Chci tím říct, že nemáme žádnou knihu vzpomínek, která by nás definovala.“

„Aha. Neuvědomila jsem si, že…“

Azrael zvedl ruku a přitiskl si prst ke rtům. Upíral oči na něco mezi regály. Lisavet sledovala jeho pohled a uviděla, jak uličkou prochází mužská postava. Jeho stín se neprodlužoval jako Azraelův. Byl to skutečný člověk, ne vzpomínka.

„Strážce času,“ zamumlal Azrael.

Lisavet vykulila oči. Strážce času? Třeba by jí odsud pomohl odejít! Ale Azrael zavrtěl hlavou.

„Nemyslím si, že by ti právě tenhle chtěl pomoct.“

„Proč ne?“

Azrael ji znovu umlčel a pokynul jí, ať jde za ním. V odstupu dotyčného sledovali, dokud nespatřili, jak před nimi mizí mezi knihami.

„Tohle je německé oddělení,“ promluvil Azrael tiše. „Z poměrně nedávné doby.“

Lisavet vycítila v jeho hlase změnu. Německo? Její Německo? Nedbala jeho varování, protáhla se kolem něj a rozběhla se k místu, kde muž zmizel. Zastavila se až na kraji police. Udýchaně nakoukla za roh. Muž stál uprostřed řady. Vytáhl jednu knihu a přejel rukou po zavřené obálce. Světlé vlasy měl ostříhané nakrátko jako voják, a když se s knihou v ruce obrátil, Lisavet lépe uviděla jeho oblečení. Ze strany jeho černou uniformu nepoznala, ale zepředu jasně viděla řadu stříbrných odznaků a insignií. Kolem bicepsu měl navlečenou jasně červenou pásku. Nacista.

Zděšeně přihlížela, jak otevřel knihu a vytáhl z kapsy krabičku zápalek. Přidržel plamínek u jedné stránky, dokud nevzplála. Když se plameny rozhořely, upustil knihu na zem obálkou nahoru, s ohnutým hřbetem.

„Strážci času ničí vzpomínky, které nechtějí, aby si svět pamatoval.“

Lisavet sebou trhla. Azrael ji dostihl a s vážným výrazem pozoroval scénu přes její rameno.

„Ale proč?“ nechápala.

Pokrčil rameny. „Aby podpořili svou ideologii. Minulost je naším zrcadlem. Říká nám, kdo jsme a čím jsme se stali. Některým lidem se nelíbí, co ve svém odrazu vidí, a tak ho mění tím, že vymazávají vzpomínky ze zemského povrchu. Odstraňují lidi, jako by nikdy neexistovali.“

„Odstraňují lidi?“ vyjekla Lisavet. Hrůzou zvýšila hlas.

Voják prudce zvedl hlavu. „Wer ist da?“ zeptal se a sáhl k opasku.

Lisavet s tlukoucím srdcem uskočila za roh. Azrael zůstal stát. Nacista utrousil několik vzteklých slov a vynadal mu za to, že ho polekal. Pak vytáhl něco z kapsy. Lisavet přimhouřila oči, aby líp viděla. Od skleněného křišťálu na kapesních hodinkách se odrazilo světlo ohně. Hned tu patinu poznala, neměla o tom nejmenší pochyby. Bronzové pouzdro bylo omšelé stářím a ohmatané mnohýma rukama, které ho držely dřív. Předávaly se z otce na syna, současného vojáka. Při tom pomyšlení celá prokřehla.

Voják si pohrával s hodinkami, dokud se asi dva metry od něj neotevřely dveře. Prošel jimi a při tom vrhl poslední pohled na hromádku hořících papírů na zemi. Jen co se za ním dveře zavřely, Lisavet se vrhla dopředu. Klekla si před hořící knihu a oběma rukama sáhla do plamenů, aby vytáhla volné listy, které ze svazku vázaného v kůži zbyly. Obálka byla na krajích ohořelá. Většina stránek shořela na popel, který se jí drolil pod nohama, když udusávala oheň. Ale několik, hlavně na začátku, zůstalo téměř nedotčených. Něco jí šeptaly, když z nich opatrnými, popálenými prsty stírala saze. Hlubokým zastřeným hlasem jí vyprávěly svůj příběh. Příběh jejího otce. Jeho hlasem.

Roztřeseně zalapala po dechu a v očích ji bodaly slzy. Úplně na Azraela zapomněla, dokud nepromluvil.

„Ty hodinky…,“ podotkl tiše.

Lisavet se zoufale rozplakala. Nechtěla přemýšlet o tom, co to znamená, ačkoli věděla, že hodinky jejího otce se mohly dostat k nacistickému vojákovi jen jediným způsobem. Azrael mlčel a tiše stál vedle ní, zatímco si k hrudi tiskla to, co zbylo z otcových vzpomínek.

Nikdo nepřicházel.

2

1965, Boston, Massachusetts

O dívce stojící na kraji hrobu nemohlo být pochyb. Ta nešťastná a opuštěná bytůstka měla na sobě volný propínací svetr, který se jí vydouval zpod rukávů kabátu. Nebylo jí ještě ani šestnáct a kvůli pihovatému obličeji a zplihlým rusým vlasům vypadala ještě mladší. Ale coby neteř onoho muže v rakvi ji prozrazovaly a identifikovaly hlavně vlasy v zářivě měděném odstínu.

Moira ji pozorovala přes obláček kouře z cigarety. Byla schovaná pod deštníkem, když rakev nesli přes zablácenou zem. Byl říjen; podzim již natolik pokročil, že listí začalo ztrácet pestrost. Hodila nedopalek na zem a z kapsy kabátu vytáhla další cigaretu. Stříbrný zapalovač, který s sebou nosila, při zapalování skřípavě cvakl. Ten zvuk byl slyšet i přes modlitby, které kněz odříkával za zesnulého v rakvi. Dívka zvedla hlavu. Moira jí věnovala odtažitý, sotva znatelný úšklebek, který jí šel nejpřirozeněji. Dívka se okamžitě rozpačitě odvrátila. Ty dvě se neznaly a zjevně přemýšlela, kdo Moira je. A co dělá na pohřbu jejího strýce.

Od smrti Ernesta Duquesneho každý den pršelo. Město bylo promáčené a chodníky pokrývalo bláto. V den pohřbu měl být takový liják, že se dokonce zvažoval odklad obřadu, ale nakonec padlo rozhodnutí, že se přece jen uskuteční. Průvod smutečních hostů musel dojít ke hrobu mokrou, špinavou trávou. Bohoslužby se zúčastnilo jen pár lidí. Moira pozorovala ze svého auta, jak truchlící pozůstalí vcházejí do kaple uprostřed hřbitova. Měla odtamtud přehled o všech, kdo byli přítomni. O sousedech. O bývalých spolužácích. Občas i o vzdáleném bratranci nebo sestřenici. Jakmile modlitby skončily a kněz zavřel knihu, všichni se rychle vytratili. Z obav o vlastní bezpečí nechtěli, aby je někdo viděl, jak se tam zdržují. Až na tu dívku.

Bez jejich přítomnosti stála sama u kraje hrobu a v dešti, který jí dopadal na hlavu, měla zavřené oči a hlavu mírně předkloněnou. Rusé vlasy se jí lepily ke spánkům, takže vypadala o to žalostněji. Moira, která byla na svůj vzhled velice hrdá, si musela připomenout, že je ta dívka mladá, opuštěná a truchlí, takže se nedá očekávat, že bude na takové věci dbát. Mlčky obešla hrob, postavila se vedle ní a zvedla deštník, aby zakryl i to dítě. Při bubnování kapek na vinylovou výplň dívka znepokojeně zvedla hlavu.

„Amelia Duquesneová?“ zeptala se jí Moira uhlazeným, bezstarostným hlasem.

„A-ano,“ zakoktala se Amelia.

„Jmenuju se Moira Donnellyová. Pracovala jsem s tvým strýcem.“

„Opravdu?“

Moira sledovala, jak ji dívka přejela pohledem a zhodnotila její oblečení. Úzká sukně po kolena, černý rolák, lodičky s uzavřenou špičkou a rozepnutý kožený kabát – nic z toho neukazovalo na zaměstnankyni ministerstva zahraničí, kde Ernest Duquesne pracoval. Když se k tomu přidala červená rtěnka, krátké mikádo a ofina sčesaná na stranu, vypadala Moira spíš jako bohémka než vládní zaměstnankyně.

„Už jsme se jednou setkaly,“ sdělila jí Moira. „Tehdy ti bylo asi devět. Vzpomínáš si na to?“

„Ani ne,“ odpověděla Amelia a zatnula pěsti do rukávů svetru. Nechápala, co na strýcově pohřbu dělá někdo takový – po tom všem, z čeho byl obviněn. Byla až příliš čitelná. To budou muset napravit.

„Podržíš to?“ požádala ji Moira a vsunula jí do ruky deštník. Amelia ho bez otázek převzala. Moira se obrátila ke hrobu a sáhla do kapsy po druhé cigaretě. „Je zvláštní, jak čas běží,“ posteskla si. „Pořád máme pocit, že stojíme na prahu svého života a celý ho máme před sebou. Neuvědomujeme si, že se kdykoli může stát něco, co nás svrhne do propasti. Ve svém pojetí času jsme všichni nesmrtelní. Dokud se neukáže, že nejsme.“

Nastala pauza, když si stříbrným zapalovačem zažehla cigaretu. Dívka na ni jen ohromeně zírala.

„Ernest o tobě hodně mluvil,“ pokračovala Moira nenuceně. „Pořád nám všem vyprávěl, jak jsi bystrá. Určitě po něm velmi truchlíš.“

Amelii ztmavly oči a prudce zavrtěla hlavou. „Prý prodával Rusům tajné informace,“ vyhrkla.

Moira se mírně pousmála. Vykládalo se toho mnohem víc. Nazývali ho komunistou. Ernesta Duquesneho. Oddaného státního zaměstnance. Významného válečného veterána. Prý komunista. Zrádce. Špeh. Informovaly o tom o překot všechny noviny, když rozebíraly podrobnosti jeho smrti. Byl střelen do hlavy, když se chystal vyzradit další státní tajemství, psalo se. Byl by zatčen. Obviněn ze zrady a popraven jako Rosenbergovi ve třiapadesátém roce. Tedy kdyby už nebyl mrtvý.

„No a co? Proč by to mělo něco změnit na tom, co pro tebe znamenal?“ zeptala se Moira.

Amelia podezřívavě svraštila čelo. „Měli jste k sobě blízko? Proto jste dnes tady?“

„Přišla jsem, protože tě chci o něco požádat,“ dostala se Moira konečně k cíli. „Tvůj strýc vlastnil před smrtí něco velice důležitého. Doufala jsem, že bys mi mohla pomoct to najít.“

„Už u nás doma byli. Prohledali mu pracovnu… a zabavili všechno, co se nějak pojilo s jeho prací.“

Moira netrpělivě přikývla. To už věděla. „Jenže já pracuju pro speciální oddělení, a to není propojené s agenty, kteří prohledávali váš dům. Toho, co hledám, by si ostatně ani nevšimli. Vůbec by je nenapadlo se po tom dívat.“

„Po čem?“

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Do deštníku nad jejich hlavami bušil déšť.

„Po hodinkách.“

„Po hodinkách?“

„S bílým ciferníkem a zlatě lemovaným sklíčkem. Z hodinářství, které se nazývalo Glashütte.“

Ameliiny oči sklouzly k rakvi. „Nikdy je nedával z ruky.“

Moira letmo pohlédla na vytahané rukávy dívčina svetru a všimla si, jak se za levý znepokojeně zatahala. „Doufala jsem, že tě napadne nějaké místo, kam si je ukládal. Třeba dům nějakého příbuzného. Nebo snad milenky?“

Amelia pokynula k prázdnému hřbitovu. „Nic takového,“ odmítla s větším podrážděním, než na jaké by ji Moira odhadovala. „Možná je měl na ruce, když zemřel.“

Moira se na Amelii chvíli dívala a přemýšlela, kolik jí toho má prozradit a co už sama ví. „Jak už nejspíš tušíš, nejsou to jen tak obyčejné hodinky. Mají zvláštní funkce, které většině hodinek s ručním natahováním chybějí, a jsou velice drahé. Teď když zemřel, bychom je velice rádi získali zpět.“

„My?“ zeptala se Amelia.

„Ministerstvo.“ Moira vytáhla z další kapsy kabátu nějakou kartičku. Bylo na ní její jméno vytištěné červenými písmeny, ve stejné barvě jako její rtěnka, včetně telefonního čísla. „Kdybys na ně náhodou narazila, zavolej na tohle číslo.“

Amelia uchopila navštívenku dvěma prsty. „Mají ty hodinky něco společného s tajnými informacemi, které můj strýc podle obvinění prodával Rusům?“

Moira se na ni ponuře usmála. „Jen řekněme, že kdyby padly do ruských rukou, možná bychom se všichni ocitli v úplně jiném světě.“

„Mají snad vzadu vyryté informace o výrobě atomové bomby nebo tak něco?“

Moira našpulila rty. Tohle jí jen připomnělo, proč se obvykle puberťákům vyhýbá. „Existuje víc způsobů, jak ukončit válku, Amelie. A existují mnohem nebezpečnější tajemství než zbraně hromadného ničení.“ Zakryla cigaretu před deštěm a dlouze z ní potáhla. „Tak končí svět. Ne výstřelem, ale zašeptáním.“

K jejímu překvapení Amelia ožila. „T. S. Eliot,“ prohodila.

„Četlas ho?“ zeptala se jí Moira skepticky.

„Strýc mi dal o Vánocích knihu jeho básní.“

To Moiru nepřekvapilo. Ernest byl odjakživa milovník poezie a uměl zpaměti citovat ty nejnesrozumitelnější verše. Nebylo divu, že je neteř po něm.

„Pak znáš i tento verš: ‚Mezi myšlenku a skutečnost. Mezi pohyb a čin…‘“

„Padá stín,“ zakončila Amelia.

Moira si ji dlouze prohlížela, s cigaretou mezi dvěma prsty. „Nedávej ty hodinky žádnému jinému agentovi. Nevědí, jaký mají význam. Až je najdeš, určitě mi je přines. Ale pouze mně. Rozumíš?“

„Chcete říct, jestli je najdu,“ opravila ji Amelia.

„Určitě se někde objeví.“ Moira upustila nedopalek do mokré trávy. Ten okamžitě zasyčel, jak červený oharek zhasl v blátě. Povytáhla si rukáv kabátu a odhalila své hodinky, menší model na náramku z bílého zlata. „Přijdeš pozdě do školy,“ varovala dívku.

Při zmínce o škole prolétl Ameliiným obličejem zděšený výraz. A z dobrého důvodu. Moira ji sledovala víc než týden a zkoumala její záznamy, takže věděla o jejích současných problémech v Pembroke Academy. Ačkoli byla chytrá, měla na kontě velmi dlouhý seznam poznámek a neomluvených hodin. Ukazovalo se, že pod nenápadným zevnějškem Amelie Duquesneové dříme velká rebelka. Teď vrátila Moiře deštník a na odchodu vrhla poslední letmý pohled na strýcův hrob.

„Ještě něco, Amelie,“ zavolala Moira a počkala, až se k ní dívka obrátí. „Ať uděláš cokoli, až ty hodinky najdeš…,“ odmlčela se a významně pohlédla na její rukáv, „nenatahuj je.“

Amelia si nepatrně přitáhla zápěstí k hrudi, ale zarazila se včas, aby to vypadalo, že si zakládá paže na hrudi. Obrátila se a chvatně odcházela. Moira ji pozorovala, jak v dešti mizí branou a kráčí po ulici.

Amelia přišla na první hodinu pozdě, ale výjimečně se zdálo, že to jejímu učiteli nevadí. Normálně byl pan Markham kvůli takovým věcem velice přísný. Většinu z mnoha poznámek kvůli nedochvilnosti dostala od něj. Jeho hodina začínala přesně v osm ráno, jenže Amelii bylo zatěžko vstávat před devátou. Dnes ráno, když otevřela dveře, jí pouze pokynul, ať vejde do třídy. Myslela si, že ji možná ušetří pokárání kvůli rannímu pohřbu, ale když zamířila ke své lavici, zavolal na ni.

„Mimochodem, slečno Duquesneová. Tohle je váš třetí pozdní příchod tento měsíc. Přijďte za mnou po hodině.“

Amelii se sevřelo srdce. Za hihňání spolužáků se nešťastně posadila na židli. Pan Markham navázal ve výkladu o občanské válce tam, kde skončil. Amelia zalistovala učebnicí a přitom si uvědomovala, jak na ni ostatní upírají zvědavé oči. Strýcova smrt byla minulý týden hlavním tématem školních drbů. Řeči o jeho zradě ji pronásledovaly po areálu školy jako bouřkový mrak.

„Prý ho pohřbili dnes ráno,“ utrousila šeptem dívka sedící před ní a obrátila se k ní, zatímco pan Markham zapisoval na tabuli.

Rebecca byla dcerou kongresmana, jednou z mnoha prominentních dívek, které na Pembroke Academy chodily. Škola byla oblíbeným místem, kam politici posílali své dcery, protože se nacházela nedaleko velkých měst na východním pobřeží a podle pověsti z ní odcházely nejen budoucí univerzitní studentky, ale i dobře vychované debutantky. Amelia, kterou ani jedna možnost moc nelákala, si navzdory strýcovu postavení na ministerstvu zahraničí odjakživa připadala, že tam nepatří. A pak ji jeho společenský pád vzdálil od vyšších kruhů na Pembroke Academy ještě víc.

„Takže teď, když je tvůj strýc mrtvý, tě deportují zpátky do vlasti?“ zeptala se Rebecca o několik minut později.

„Jo,“ odpověděla Amelia suše s hlavou skloněnou nad učebnicí. „Jen čekám, až pro mě Stalin pošle letadlo.“ Další studentka po její levici zalapala po dechu.

„S takovým vtipkováním bys měla být opatrná,“ utrousila Rebecca výhrůžně. „Můj otec říkal, že kdyby tvůj strýc ještě žil, dostal by elektrické křeslo. Za to, jak zradil svou zemi, by si to prý zasloužil.“

„To je hodně troufalé tvrzení od muže, který zfalšoval sluchový test, jen aby se vyhnul odvodu,“ odsekla Amelia.

Pan Markham v přední části místnosti varovně vyslovil Ameliino jméno, aby je umlčel. Rebecca počkala, až se obrátí zpátky k tabuli, a udeřila znovu.

„Slyšela jsem, že ho zabili přímo při činu, když prodával tajné informace Rusům. Střelili ho do hlavy, je to tak?“

Amelia naklonila knihu nahoru, aby mezi nimi vytvořila překážku. Odmítla zvednout hlavu.

„Nezastřelila se i tvá matka? Matně si vzpomínám, že tak zemřela. Jenže u ní to bylo jinak. Udělala si to sama.“

Amelia pevně sevřela knihu. Zalétla pohledem k panu Markhamovi a zvažovala, zda jí poznámka stojí za případné zadostiučinění, které by jí přineslo několik vhodně zvolených nadávek.

Rebecca se k ní naklonila blíž a vtíravě položila ruku na odstavec, který Amelia právě četla. „Přesto to chápu. Taky bych chtěla umřít, kdybych měla dítě s ženatým mužem. Umíš si to představit? Jaké by to bylo být tak nechtěná? Ale… ty si to asi představovat nemusíš, viď?“

Amelia prudce zaklapla učebnici Rebecce na prstech. Ta vyjekla – mnohem hlasitěji, než ta situace vyžadovala.

„Slečno Duquesneová!“ vyštěkl pan Markham a ukázal na dveře. „Ven.“

Amelia si za pochechtávání ostatních posbírala věci. Na chodbě si sedla na lavici – připadalo jí, že ji tam umístili výhradně pro ni. Letmo pohlédla na hodiny na zdi. Pět minut od začátku vyučování byl její nový rekord.

Pembroke Academy byla velmi prestižní soukromá dívčí internátní škola. Netolerovali tam porušování pravidel a s hněvem neměli trpělivost – jenže právě v těchto ohledech Amelia odjakživa vynikala. Bylo pro ni typické, že ráno chodila pozdě, po večerce se vkrádala do jídelny a často odmlouvala učitelům. Byl to její obranný mechanismus. Velmi záhy se naučila rozpoznat v cizích očích soucit a nesnesla ho.

Pokusila se potlačit slzy, které jí vhrkly do očí – pro případ, že by někdo procházel kolem. Nebyla si jistá, jestli vůbec smí truchlit. Na pohřbu to bylo jiné, tam skoro nikdo nebyl. Ale smí dál plakat i po tom, co strýc udělal? Je přijatelné oplakávat zrádce, nebo ji lidé začnou podezřívat, že je stejná jako on? Nedokázala zapomenout na jeho rakev. Na pohřbu byla uzavřená a Amelia tomu byla ráda. Nechtěla ho tak vidět. Strýčka, který ji vychoval, když jí zemřela matka, bledého a bez života.

Když přišla o matku, bylo jí sedm a strýc Ernest, starý mládenec s rušným pracovním životem a zcela bez zkušeností s dětmi, byl tím nejméně pravděpodobným kandidátem, aby si ji vzal k sobě. Přesto byl jediný, kdo se nabídl. Prvních několik měsíců, kdy u něj žila, byla tak plachá, že skoro nemluvila a místo slov se dorozumívala pouze pohyby hlavou. Vyčlenil jí pokoj v patře, kde byla kdysi menší knihovna s napěchovanými policemi od podlahy až ke stropu a velké okno s výhledem na dub na zadním dvorku. Silné svazky vázané v kůži byly až po okraj plné jmen, dat a příběhů ze vzdálených zemí.

„Tohle bylo oddělení evropské historie,“ pronesl ostýchavě, když spolu poprvé stáli ve dveřích. V ruce držel její kufřík. „Slibuju, že všechno vystěhuju, jakmile se mi podaří najít místo, kam to uložit.“

Kam by to tak asi dal? pomyslela si Amelia a rozhlédla se kolem sebe.

Dům strýčka Ernesta působil spíš jako knihovna než skutečný domov. Každou zeď lemovaly police a na všech površích, které nebyly určené k jídlu či ke spaní, byly naskládané knihy. Ve snaze uklidit její pokoj nechal v jídelně postavit další regál. Ale pak se ho Amelia začala u snídaně vyptávat na Johanku z Arku, Maximiliena Robespierra a krále Jindřicha VIII. a Ernest si uvědomil, že po nocích, když ji ze spaní budí sny o matce, čte. První rozhovor, který s ním kdy vedla, se týkal významu slova gilotina. Po dvou měsících, kdy neřekla vůbec nic, tím porušila své dobrovolné mlčení. Knihy tam tedy zůstaly, jen několik hrůznějších nahradil poezií, kterou milovala skoro stejně jako historii. Proto si mnohé básně natolik vryla do paměti, že je dokázala citovat zpaměti jako on.

Když si Amelia v domě zvykla, vystřídaly její sny o matce noční můry, jak se probouzí sama a opuštěná, protože strýček Ernest zmizel bůhvíkam a nechal ji, ať se o sebe postará, jak umí.

„Teď už se mě nezbavíš, holčičko,“ říkal jí tehdy v noci, když ji hladil po vlasech a tiskl ji k sobě. „Nikdy tě neopustím.“

Jenže teď tu zůstala sama. Nakonec ji tedy přece jen opustil.

Zatímco se jí v hlavě prolínaly myšlenky a vzpomínky, sevřela ruku kolem hodinek na svém zápěstí. Lhala Moiře Donnellyové, když tvrdila, že neví, kde jsou. Před třemi dny se objevily v její školní poštovní schránce, pečlivě zabalené v hnědém papíru, bez jakéhokoli vzkazu i zpáteční adresy. Nic nenaznačovalo, jak se tam dostaly, což by ji mělo znepokojit. Ale tolik se jí ulevilo, že je vidí, že pustila starosti z hlavy. Hodinky jí strýčka Ernesta připomínaly nejvíc. Co si vzpomínala, nosil je každý den. Představa, že by se s nimi rozloučila a dala je té ženě, byla nesnesitelná.

Nenatahuj je, varovala ji.

Ale proč ne? Jsou to jen hodinky – a ty se natahovat mají. Strýček měl několikero dalších, které si schovával v krabici u sebe v ložnici, a ačkoli nosil jen tyto, ostatní denně natahoval, aby ozubená kolečka nezrezivěla. Amelia ho jako malá pozorovala, jak to dělá, a sledovala, jaké pohyby vykonává rukama, aby je udržel v chodu. Kdyby se hodinky zastavily, bylo by to zlé znamení. Běh času by byl zanedbán.

„Čas je věc záměru,“ sdělil jí při práci. „Musíš se o něj starat a on se postará o tebe.“

Amelia si vyhrnula rukáv a přemýšlela. Její prsty se vznášely nad korunkou hodinek. Moira možná předpokládala, že je neumí jaksepatří natáhnout. Kdyby to udělala špatně, mohly by se zničit. Ale Amelia věděla, jak se to dělá. Nakonec zvědavost zvítězila. Opatrně vytáhla korunku. Několikrát otočila, nejdřív dopředu a pak dozadu, ale nic se nestalo. Trochu zklamaně se zamračila. Znovu korunku zacvakla. V tu chvíli jí připadalo, že se hodinky zatřásly, a najednou se ručičky na ciferníku zastavily. Nastala sotva vteřinová pauza a pak se znovu rozběhly. Jenže tentokrát se otáčely pozpátku.

Dívka se mírně narovnala.

„Amelie?“ Pan Markham otevřel dveře do třídy.

Zvedla hlavu. Podráždilo ji, že ji ruší. „Co je?“

Pobouřeně svraštil obočí. „Dávejte si pozor na svůj tón, slečno Duquesneová. Můžete jít zase dovnitř. Chystám se zadat dnešní domácí úkol.“

Amelia si zakryla hodinky rukávem propínacího svetru a vstala. Text básně, který jí Moira citovala, se jí najednou ozval v hlavě stejně zřetelně, jako by ta žena stála vedle ní.

Mezi myšlenku a skutečnost…

Amelia ucítila, jak jejím tělem od hlavy až po paty proběhlo zvláštní brnění.

… padá stín.

Prošla dveřmi, aby opět vstoupila do třídy, a pak se svět převrátil vzhůru nohama. Nejdřív uslyšela někoho křičet. Potom se ozval tisícihlavý dav a všichni volali jeden přes druhého. Hlasy se nesly do bezedné hloubky, kterou sice neviděla, ale cítila ji, protože balancovala na kraji neviditelného srázu. A najednou padala, řítila se temnotou a mizela mezi stíny. Obklopil ji příval teplého vzduchu a pak to najednou přestalo. Necítila však žádný náraz ani prudké zastavení. Opět stála nohama pevně na zemi, jako by tam byla pořád.

Otevřela oči a uslyšela vlastní hluboký nádech. Před ní se klenula tichá jeskyně, po obou stranách obklopená tyčícími se stěnami. Koutkem oka zahlédla nejasné vířící stíny. Když její oči přivykly, uvědomila si, že stěny jsou ve skutečnosti tvořeny policemi, které se táhnou do dálky jako labyrint. Zoufale sáhla po hodinkách a znovu otočila korunkou. Dlaně měla zpocené. Couvla a chodidly narazila na dveřní rám. Ucítila prudké škubnutí, jako by jí někdo přivázal kolem pasu provaz, zvedl ji a potom ji opět pustil. Podruhé dopadla chodidly na zem.

Nechala zavřené oči, protože se bála čelit tomu, co je před ní. Ticho bylo totam, skončilo stejně rychle, jako začalo, a místo toho slyšela vítr šelestící ve spadaném listí. Pak se ozvalo kovové cvaknutí…

„Vidím, že se moc neumíš držet instrukcí.“

Amelia prudce otevřela oči.

Stála na hřbitově. Nebe bylo zatažené, ale prozářené ranním světlem. Před ní byl strýčkův hrob. Moira po její levici vyfoukla dlouhý obláček dýmu. Oči upírala na vlastní hodinky.

„Budeme na tom muset zapracovat,“ pokračovala, sklonila zápěstí a upřela na Amelii tmavé oči.

Dívka nešťastně vydechla. Od chvíle, kdy přepadla přes okraj, tajila dech. Jak dlouhá doba uplynula? Hodiny? Vteřiny? Nebyla si tím jistá. Všechno vypadalo stejně jako dnes ráno. Boty měla promočené vlhkou trávou, do obličeje jí narážely kapky deště a stále viděla otevřený hrob s rakví.

„C-co se stalo?“ vyjekla a zoufale pohlédla na Moiru.

Ta zkřivila koutky červených rtů. „To mi spíš pověz ty.“

Amelia se pokusila nadechnout, ale pokaždé když nasála vzduch, uvízl jí v krku.

„Nerozumím tomu. Je to… jste… kolik je hodin?“

Než Moira odpověděla, potáhla z cigarety. „Asi třicet vteřin po osmé ráno.“

Amelii téměř vypadly oči z důlků. „Ale já… bylo už…“

„Varovala jsem tě, ať je nenatahuješ.“

„Já vím. Ale stála jsem na chodbě a potom jsem prošla dveřmi…“ Amelia zmlkla, aby se nadechla. „A pak…“ Její hlas se vytratil.

Moira povytáhla obočí. „A pak?“

Amelia zavrtěla hlavou, protože jí došla slova. „Nevím.“

Všechno jí splývalo vjedno jako rozmazaná skvrna. Pád, křik, propast.

Moira odhodila cigaretu na zem a sáhla po Ameliině zápěstí. „Asi bych tě měla vzít zpátky.“

„O čem to mluvíte?“

„Zpátky do správného času.“ Začala si pohrávat s korunkou hodinek. „Až odsud odejdeš, znovu hodinky natáhni. Objeví se před tebou dveře, které tě dovedou do třídy. To by mělo stačit.“

Amelia se pokusila odtáhnout, ale Moira ji prudce pleskla přes zápěstí. „Ale myslela jsem si… Už si je nechcete vzít?“

„Obávám se, že na to je trochu pozdě. Promluvíme si spolu později.“ Ozvalo se tiché cvaknutí, jak Moira stiskla korunku. „Už jdi,“ pobídla ji.

„Ale… kudy?“

„Jakoukoli chodbou. Dveřmi, bránou nebo…“ Moira se odmlčela a rozhlédla se po opuštěném hřbitově. „Mám pro tebe další báseň, jestli ji uhádneš. Od Walta Whitmana. ‚Vstupuji na tvé svrchované, temné území… A u tvých bran…‘“

Amelia byla natolik ohromená, že jí chvíli trvalo, než si tu báseň v duchu poskládala. Moira přehodila verše. Ale Walt Whitman patřil mezi její oblíbence.

„… čeká i smrt,“ zakončila.

Moira jí věnovala široký, pobavený úsměv. „V mnoha náboženstvích jsou branami i hroby, zlato. Vstupem do světa, který se rozprostírá nejen v tom našem, ale i za ním.“

Amelia tiše vyhrkla: „Nechápu.“

„Pozor na hlavu,“ poradila jí Moira.

A pak ji jednou rukou strčila dozadu, přímo do otevřeného hrobu.

Když jí Amelia zmizela z očí, Moira vydechla. To, co ji čeká, bude možná složitější, než si myslela. Nepospíchala, aby se dostala na další místo určení. Na parkovišti vyklepala deštník a vytřepala si déšť z kabátu. Její auto, zářivě červený cadillac s černou střechou, patřilo mezi mnoho věcí, na které byla až přehnaně opatrná, a nechtěla do něj nanést vodu. Už jen mít vlastní vůz bylo ve městě jako Boston symbolem postavení. A mít ho tak čistý a v dokonalém stavu bylo ještě lepší.

Moira nade vše toužila, aby o jejích schopnostech nikdo nepochyboval. Byla zcela soběstačná. Měla své peníze i vlastní byt. Profesní kariérou se vyrovnala mnoha mužům. Své místo si zasloužila, a přesto věděla, že v ní řada kolegů stále vidí tu usměvavou, ostýchavou a ochotnou sekretářku Jacka Dillingera, jako když tam před deseti lety nastoupila. Nyní vykonávala Jackovu bývalou práci a někteří z jeho lidí se stali jejími podřízenými. Respektovali ji jako šéfku, ale to neznamenalo, že nebyli ve střehu. Neustále čekali, až udělá chybu.

A proto si Moira dávala pozor, aby nikdy žádnou neudělala. Chtěli od ní ochotu, tak dostali vzdor. Chtěli ostýchavost, ale nabídla jim protřelost. Očekávali úsměvy, a tak jim dala odtažitost, netečnost a příkrost. Stala se ženou, která nepotřebuje pomoci otevřít dveře od auta, a klidně by vám ukousla ruku za to, že jste jí upatlali lak. Každý den se ujišťovala, že je její vzhled bez nejmenší chybičky. Tmavé vlasy měla zastřižené těsně pod bradu a vyhýbala se pestrým šatům, do kterých se oblékaly manželky mužů, s nimiž pracovala. Nosila kalhoty nebo dlouhé úzké sukně s pevným pasem, lodičky na podpatku s ostrou špičkou a tmavé roláky. A nikdy, za žádných okolností, nepřišla do práce, aniž si černou tužkou zvýraznila oči a pečlivě natočila řasy.

To ráno se neměla setkat s žádným kolegou, a přesto vypadala jako ze škatulky, když seděla před hlavní administrativní budovou Pembroke Academy. Během čekání vykouřila další cigaretu. Rukou se opírala o otevřené okénko. Stále bylo brzy. Ze svého místa viděla na kancelář, kde se za několik hodin setká Amelia Duquesneová s děkanem. Ukázalo se, že teď, když je Ernest mrtvý, je děkan jedinou osobou, která je v Ameliině životě důležitá. To on rozhodne, co s tím nešťastným sirotkem bude dál.

Moira ho pozorovala, jak zajel na parkoviště několik řad od ní. Byl to nezajímavý plešatící muž k šedesátce, oblečený v tvídovém obleku s loketními nášivkami. Vystoupil z auta s hromadou desek plných dokumentů a koženou brašnou přehozenou přes rameno. Když zavřel dveře, popruh mu sklouzl k lokti a on ve snaze tašku zachytit papíry upustil. Rozlétly se na všechny strany a vítr je roznášel po parkovišti. Nahlas zaklel a upustil tašku na zem, aby je posbíral.

Toto byla její příležitost. Moira naposledy potáhla, típla cigaretu a začala si pohrávat s korunkou hodinek. Stačilo jen neznatelně otočit a čas se o něco vrátil. Papíry vyskočily ze země zpátky do děkanovy náruče. Taška se mu úhledně vyhoupla na rameno. Moira zacvakla korunku a vystoupila z auta ve stejnou chvíli jako on.

„Děkan Hodgkins?“ zeptala se. Podpatky jí cvakaly na chodníku. Vykročila k němu.

Zvedl hlavu. Taška mu sklouzla a sáhl po ní. Ale tentokrát mu Moira vzala složky z rukou dřív, než stačily dopadnout.

„Dovolte mi, abych vám s tím pomohla,“ nabídla se.

Zadívala se mu do očí a dopřála mu chvilku na to, aby ji zhodnotil pohledem. Přitom pozorovala jeho výraz. Byla to strategie stejně jako zábava. Jeho reakce jí napoví všechno, co potřebovala vědět, jakým směrem se bude rozhovor ubírat. Po zlomku vteřiny napřáhl ruku a přesunul si spisy do jedné ruky.

„Moc se omlouvám, že vás takhle přepadám. Jmenuju se Moira Donnellyová.“

Děkan Hodgkins sebou trhl jako vyplašený pták a horečně se narovnal, aby jí jaksepatří potřásl rukou. „Dobrý den. Představil bych se sám, ale… vypadá to, že jste o krok napřed.“

Tento rozhovor proběhne skvěle.

S výkřikem propadla na druhou stranu a jen taktak se pevně chytila rámu. Celá se třásla. Odmítala otevřít oči, protože se bála, kde zase skončí. Její uši zachytily hihňání a pan Markham vyslovil její jméno.

„Ne,“ vydechla Amelia. „Ne, je mi dobře.“

„Tak mluvte.“

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

1

2