Přeložila Tereza Janáčková

THE SHADOW KEY

Copyright © Retter Enterprises Limited 2024

All rights reserved

Translation © Tereza Janáčková, 2026

ISBN 978-80-249-5727-2

Dros Gymru

Gall pechod mawr ddyfod trwy ddrws bychan.

Velký hřích se vkrade i malými dveřmi.

Velšské přísloví

Po probuzení ho zasáhne nezaměnitelný pach síry a v místnosti je tma jako v pytli.

Není schopen odhadnout, co ho vzbudilo. Je tu chlad, jehož příčinou může být jedině velšský kámen, který neudrží teplo, ani když oheň v krbu žhne, co to dá. Ozve se houkání sovy pálené – zvuk, jenž ho vždycky uklidňoval, i přes to, jak predátorsky hrubě zní. Je slyšet také zurčení vody z potůčku, který se strážním domkem sousedí. Zvonkohra vodních proudů tiší jeho rozjitřenou mysl, nepřipadá mu jako prokletí.

A samozřejmě ten sirný odér.

Objevuje se a zase mizí. Snažil se tomu přijít na kloub, ptal se na to zahradníka na Plas Helygu. Bylo mu řečeno, že to může být houbami ve vodě; následek toho, že potok těsně přiléhá ke stěně domu, v kombinaci s nedostatkem denního světla kvůli hustému stromoví. Také je možné, že se ten pach line z dolů v nedalekém kopci. Občas se to stává, vane-li vítr z určitého směru. Ať tak či tak, není třeba si z toho dělat těžkou hlavu (bylo mu řečeno), takže si na ten odér postupně přivykl. Není zase až tak strašný.

Jenže… Dnes v noci je něco jinak. Snaží se zjistit, jaká to anomálie ho potkala, oči doširoka otevřené, zírá do noci, ale bezvýsledně. S heknutím spustí nohy z postele a jeho zkroucené prsty u nohou se ve tmě šinou po koberci, aby nahmataly bačkory. Nejprve vklouzne do jedné, pak do druhé měkké botky. Chvilku to trvá, než se postaví; musí přivyknout ztuhlým kloubům. Málem by si to rozmyslel, svalil se zpátky na péřovou matraci, ale když už ho to stálo tolik úsilí, připadá mu zbytečné celou tu snahu zmařit, takže se donutí dojít k oknu a rozhrne na kroužcích pověšené závěsy.

Měsíc nesvítí. Okolo domu jsou všude stromy, jsou jako opona.

Nevidí nic.

Až když se stařec otočí, všímá si, co je jinak, co ho určitě (určitě) vzbudilo, jelikož tu není nic jiného, co by to mohlo vysvětlit. Vedle známých zvuků nočního venkova, tekoucího potůčku, slyší ještě něco dalšího:

Šepot.

Třesoucími se prsty otočí kličku na okně, vytahuje okno nahoru, naklání se ven a napíná uši. Mračí se.

Nezní to hlasitěji. Pomyslel si, že to možná vítr šeptal do vrbových větví u panského sídla nebo možná u rodinné hrobky, třeba to byl dokonce šum mořských vln linoucí se údolím jen pár kilometrů odsud. To se za jasných nocí stává.

Přesto.

Začíná spouštět okno dolů. Přemýšlí, jestli ho už opouští sluch, jestli mu tělo ukazuje ještě odpornější způsob, jak se sklonit před přibývajícími léty. Diagnostikoval to už jiným. „Začarované ucho.“ Často tím trpívají starší lidé… jenže, co je tohle? Bříšky prstů se silou opírá o okno a shlíží dolů.

Zrak ho nešálí.

Mezi stromy se zjevilo světlo – osamělá červená koule.

Ne, koule to není. Tenounký tančící plamínek, je si jistý, že je to svíčka. Sleduje ho, plamínek se pomalu přibližuje ke strážnímu domku a on si může oči vykoukat, aby rozpoznal tělo, jež svíčku drží – ale nikoho nevidí. Vidí pouze to jediné, osamocené světýlko visící v prostoru.

„Kdo je to?“

Nikdo neodpovídá, nic se nemění na pohybu svíčky, nic, co by ukončilo pekelný šepot. Červené světlo (taková nezvyklá barva plamene) se rytmicky pokyvuje a pokračuje v cestě, dokud nezmizí dole za zdí.

Je pryč.

Jeho sestra často vykládá o tolaeth, nadpřirozených znameních blížící se smrti či jiné pohromy na obzoru. Svíce mrtvých jsou to. Jenže on na to nikdy moc nedal, vlastně ani na žádné jiné místní pověry. Je vědecky založený, praktik, nemá pochopení pro hloupá mámení. Svíčka to být může, ale mrtvola zcela jistě ne. To jsou nápady, pomyslí si zasmušile a zabouchne okno. Enaid měla vždycky bujnou představivost.

Stařec se otočí zády k oknu a několik minut se pokouší křesadlem rozdělat oheň. Vesničané, pomyslí si nyní, když sestupuje ze schodů a třímá svoji vlastní svíčku, a je jich víc. Přestože slyší velice dobře (a teď je přesvědčen, že ho věk v tomto ohledu nepoznamenal), nevnímá žádný hlas a nikdo, tedy nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by si venku o samotě nešeptal sám pro sebe. Budou to ti otrapové, hornické děti – pravděpodobně s Caiem v čele – vykradly se ven do lesů, a ještě s sebou tahají otevřený oheň. Šelmy prohnané. Hned je odsud vyprovodí.

Na posledním schodu se náhle zarazí. Šepot je tu slyšet hlasitěji. Darebáci, museli nějak proklouznout do domu! Jenže jak? Přece zavřel dveře na závlačku a zajistil okenice…

Soustřeď se, pomyslí si. Použij rozum. Odkud ten zvuk vychází? Červené světlo prošlo okolo domku z pravé strany, že? Stařec pozvedá svícen, artritidou zkroucený prst má provlečený kroužkem a pevně jej svírá. Přejde do obývacího pokoje. Nic, nikdo tu není, ale teď to slyší stále hlasitěji, takže pokračuje v obhlídce, vstoupí do pokoje s knihovničkou…

… a málem upustí svícen na zem.

Ze skříní s knihami na protilehlé stěně vychází mihotavé světlo. Stařec zavrtí hlavou, volnou rukou si promne oči a podívá se znovu. Určitě má halucinace. Jeho knihovnička přece nemůže svítit!

Opatrně přechází na druhou stranu pokoje, blíží se ke knihovně a šokovaně zjišťuje, že nezáří police s knihami, ale naopak je mezi nimi široký otvor, jehož útroby osvětlují vysoké, široké, válcovité svíce umístěné v ornamentálních nástěnných držácích. Chvíli zírá rozrušeně před sebe. Jak by si jen po těch všech letech mohl nevšimnout, že tu jsou dveře? Samozřejmě že se povídalo, že za časů starého Cadwalladra byl Plas Helyg a přilehlé pozemky rájem pašeráků. Vesnické povídačky, říkal si vždycky, vyprávěnky, které zvednou tep a zaujmou. A přesto tu je – chodba!

Přitáhne dveře, aby je více otevřel, těžké dřevo vrže v pantech.

Před ním se táhne kamenná chodba, na jejímž konci se nachází točité schodiště vedoucí dolů. Stařec pomalu sestupuje po schodech, kolena pobolívají. Železné zábradlí studí do ruky, drží se pevně, na hrudi u srdce jej píchá. Když sejde dolů, přivítá jej závan vzduchu; voní po zavlhlé půdě a mokrém kameni. Z ničeho nic jej paralyzuje nerozhodnost – nepřeje si pokračovat v cestě ani se vrátit. Ale přece! Už zašel příliš daleko na to, aby se teď vracel, a před ním se nachází další dlouhá chodba s loučemi po stranách vsazenými v bohatě zdobených úchytech, na nichž je patrná patina stáří.

Stařec pokračuje dál.

V půli cesty dolů (nebo snad nahoru?) se zastaví. Naslouchá. Ozvěna šepotu tu zní o mnoho hlasitěji. Přitahuje ho zvláštní kadence hovoru, znovu se dá do pohybu. Dlaní volné ruky přejíždí po hrubých vlhkých stěnách; prsty se zatuhlými klouby se snaží číst v záhybech kamenů, jako by byl slepec. Obnošenými trepkami šoupe po špinavé podlaze. Sirný odér mu zahlcuje hrdlo. Když si odkašle, spatří před sebou obláček vlastního dechu.

Jak daleko do podzemí mohl zajít? Kam ta chodba asi vede? A ten šepot! Vůbec to nebudou děti z vesnice, ale někdo jiný, něco jiného. Jakmile si to uvědomí, zjistí, že se třese. Ale jako by se mu k páteři přichytilo neviditelné vlákno, ten šepot – svůdný i děsivý ve své neobvyklosti – jej přitahuje až na konec chodby. Stařec se zhluboka a chrčivě nadechne a pak se ponoří do jeskyňovitého prostoru za chodbou…

Meirionydd

Léto 1783

ČÁST I.

Pekla jsou všude,

A to jak pod horami, pahorky i skalami,

Tak pod rovinami a údolími.

Emanuel Swedenborg

a Jaroslav Immanuel Janeček,

Nebe a peklo: (o nebi a jeho divech
a o pekle): podle viděného a slyšeného.

Praha. Jar. Im. Janeček 1932, strana 481

KAPITOLA PRVNÍ

Zpočátku byla cesta z Londýna dostatečně příjemná.

Řada kočích, kteří jej přepravovali, pokračovala v cestě hladce a včas – cesty byly upravené, počasí celkově příznivé, a když se přiblížili k hranici s Walesem, tvář krajiny se začala proměňovat. Henry Talbot sledoval, jak se v dáli na obzoru vztyčily rozeklané hory, dříve rovinatá pole se pomalu začínala vzdouvat, posetá černo-bílými tečkami, jak se na nich pásly ovce a dobytek. Dokonce i ovzduší – a to i přestože už drahnou chvíli pokračovali po venkovských cestách volnou přírodou, města nechali daleko za sebou – vonělo jinak: svěžeji, sladčeji, s nádechem lučního kvítí a s ostrou vůní jedle. Na kratinký okamžik si Henry dovolí zakusit mírný optimismus namísto hořkosti, která ho provází od té doby, co opustili hlavní město, jenže poté, co přešli hranici, nabrala cesta rozhodně sestupnou tendenci, teplota prudce poklesla, jakmile koně volným krokem vstoupili do hustého lesního porostu na uzoučké klikaté stezky, a drobný kočár sebou následujících dvacet mil bez ustání hrkal ze strany na stranu. U pahorku zvaného Dinas byl Henry nucen přesednout z tohoto luxusního povozu do poníkem taženého žebřiňáku vedeného nevrlým vozkou, který zřejmě neuměl vůbec anglicky. Poté co se vydrápali na neuvěřitelně prudký kopec a zvládli sejít opravdu nehostinnou kamennou stezkou dolů (a v tu chvíli jim dal hustý liják nejvíce pocítit svou přítomnost), už Henry z veškerého optimismu vystřízlivěl; předešlá zkušenost utlumila jakékoli nadšení, jehož jiskřičku zažehla dřívější scenerie nespoutané a neobydlené krajiny, již nyní bude muset považovat za svůj domov.

Do této chvíle Henry prožíval fázi popírání, jako kdyby hrál roli na divadle. Do tohoto okamžiku Henry věřil, že je to jen dočasný pobyt, že je jen na výletě, ze kterého se vrátí, až nastane správný čas. Ale rachot kol žebřiňáku na kamenité cestičce poseté úlomky břidlice a ostrými kamínky jej nenechal na pochybách – už to nemůže dál popírat: starý život pro něj skončil. Musí začít žít svůj nový život.

S povzdechem si zvedl klopy límce ke krku. Slunce je konečně poctilo svojí návštěvou, ale pozdní odpoledne protkalo květnové ovzduší tenkou studenou nití. I tak měla ovšem další část cesty své kouzlo, do údolí, kterým nyní projížděli, přivádí vodu ústí řeky, aspoň Henry si to myslí, a je stále širší a širší, jak se k němu přibližují. Břehy řeky vlévající se do moře lemují kopce a divoké lesy. V další zalesněné zatáčce zachytí vůni moře.

Nakonec dorazili až k předměstí Abermaw, kde vozka zastavil na úpatí prudkého břidlicového skalního masivu. Přistoupí k nim dva dělníci, usadí se na slámě hned vedle Henryho kufru, který je přivázaný k zádi žebřiňáku. Podívá se přes rameno, smekne klobouk a pokusí se o úsměv.

„Dobrý den.“

Oba muži na něj zírají s kamennou tváří. Henrymu ztuhne úsměv. Promluvil přívětivě, nemuseli na něj takhle civět a pak se významně otočit jinam. Muži šeptem spustí kakofonický rozhovor a zmatený Henry se obrátí čelem ke směru jízdy.

Žebřiňák drkotá dál. Cesta se stáčí do vrtkavých zatáček; vysoko na prudké větrné klenbě křičí racek. Ve chvíli, kdy se v zorném poli objeví moře – jako zvlněný plechový plát železitě šedé s měňavými tóny nefritové zeleni –, sevře Henry ucha své kožené cestovní kabely ještě silněji. Pocítí slabý závan potěšení, který mu přináší zvuk vln a svérázné rybářské bárky pohupující se na horizontu.

Moře vidí úplně poprvé.

Dál v přístavu kotví mnohem větší lodě, každá v jiném stadiu výstavby. Jak projíždějí okolo, Henry fascinovaně sleduje základ, ze kterého jednou pravděpodobně vznikne brigantina. Dřevěná kostra lodi je dokončená jen z poloviny, v jejích útrobách vidí tři muže s kladivy a hřebíky. Dál u mola pozoruje nakládku beden do loděk uvázaných v řadě za sebou, prázdný vůz čekající na písek, a tak se Henry otočí k vozkovi.

„Co vyvážíte? Břidlici? Zaslechl jsem, že poblíž jsou lomy.“

Kočí – starší muž s obličejem popsaným hlubokými vráskami, který se schovává za plnovousem v barvě slámy – se na něj krátce podívá. Popotáhne nosem, neřekne ani slovo. Henry zašátrá v kabátě, vyloví slovník velštiny, který si musel zakoupit v zastrčeném knihkupectví na okraji Piccadilly týden před odjezdem, a listuje. „Llechen?“ pokouší se vyslovit a láme si jazyk na výrazu pro břidlici. Ale Velšan stále nic. Jeden z dělníků za nimi si odfrkne, žebřiňák se valí pryč a s ním i tenhle okamžik. Vyjedou znovu na cestu, Abermaw nechávají za sebou. Henry s povzdechem vrací slovník do kapsy.

Slovník detailně zkoumal. Měl pocit, že má povinnost se alespoň pokusit přijmout, co mu osud připravil. Ví, že bez znalosti jazyka bude v tomto drsném kraji ztracen, ale je to mimořádně náročné, nerozumí skladbě vět ani gramatice, na poslech je to příliš hrdelní jazyk, těžko se na něj přivyká. Má také podezření, že všechno vyslovuje špatně, volí chybná slova pro danou situaci, a to ho rozčiluje, tohle slabé místo. Zrovna on, na jehož intelekt kolegové z Guy’s a Bow Street pohlížejí s respektem. On, který dokázal obratně a elegantně hovořit před plnou aulou mediků. Samozřejmě že se Henry ucházel i o jiné umístěnky, v Londýně i jinde, ale bez doporučení by se nikdo nenamáhal ho pozvat na pohovor.

Místo toho musel odjet sem.

Henry si vybavuje dopis ležící na dně zavazadla. Tolikrát jej složil a rozložil, že už je celý odrbaný. Vážený pane (píše se úvodem), doneslo se ke mně, že jste bez místa ve velmi nezáviděníhodné situaci. Abych vám tento neblahý úděl ulehčil, je mým velkým potěšením vám nabídnout volné místo lékaře v Penhelygu v Meirionyddu. Zakončen byl podpisem: Vlastní rukou lord Tresilian.

Henry se zájmem vyhledal Penhelyg na mapě, kterou zakoupil u téhož knihkupce, jenž mu později dodal i zmíněný slovník, a ke svému zklamání zjistil, že je to sotva znatelná, bezvýznamná těžařská vesnička ve Walesu, kolem níž není v okruhu více než padesáti mil žádná větší obec ani město – naprostá díra ležící u moře, daleko od všeho, co doposud znal. Ve chvíli, kdy zkoumal kruhovou voskovou pečeť, jíž byl dopis opatřen, zvláštní symbol v rudém kruhu, mu hlavou vířilo tisíce myšlenek. Kdo je lord Tresilian a jak se jen mohl dozvědět o tom, co se stalo v Londýně? Vrtalo mu to hlavou déle, než je zdrávo, ale přece jen by měl být hlavně vděčný za tu příležitost. Je totiž nad slunce jasné, že žádná jiná už na něj nečeká.

„Budeme už brzy stavět v Penhelygu?“ zeptá se kočího, aby odvedl svou pozornost od vzpomínek. Odpověď neočekává, ale přesto ji dostane.

Přichází v angličtině s velmi silným přízvukem, ale rozumí alespoň tomu, co mu vozka sdělí: „Budeme tam cobydup.“

„Tak vy mi přece jen rozumíte!“ prohlásí Henry, ale Velšan pouze zatvrzele hledí kamsi před sebe.

Jedou dál, tentokrát beze slova. Projíždějí žlutě zbarvenými dunami, až se cesta nakonec odloučí od pobřeží a začne stoupat vzhůru do vnitrozemí. Henry sleduje zkosené paprsky zapadajícího slunce, které proměňuje ono ocelově šedé moře v jeden jediný, zlatem zářící pás, než jej v mechem lemované zatáčce zcela ztratí z dohledu. Každých pár mil projíždějí vesničkami zoufalého vzezření, pak se ponoří do hlubokých stinných lesů; Henry nasává vůni chladného vzduchu (přitáhne si k tělu kabát zvlhlý od deště) a ucítí zemitou vůni kapradí. Nad ním se ozve hlasitý výkřik, podívá se nad sebe a spatří siluetu sovy, jak prudce vzlétá na lov.

Už se setmělo, slunce se uložilo do světle fialové kolébky. Henry se rozhlíží, snaží se rozeznat i další tvary mimo stíny okolní krajiny, ale nezpevněná cesta se pomalu utápí v inkoustové černi, jako by se někomu rozlil kalamář. V dáli je slyšet tiché brebentění ptactva, tajuplný šum stromů, nokturno tiše zatahuje oponu dnešního dne. Henry polyká. Je uvyklý loučemi osvětleným ulicím a ohlušujícímu hospodskému ryku, nikoli tomuto zvláštnímu skoro tichu. Už už se chystá znovu optat kočího, kdy asi může očekávat příjezd na místo určení, když se les rozestoupí a vozka pokyne poníkovi, aby zastavil.

Zastavili vedle řady úzkých kamenných domků. Dřevěná kola žebřiňáku se sotva přestala otáčet okolo své osy a dva dělníci – kteří celou cestu od té doby, co odjeli z Abermaw, tichým hlasem neustále špitali – už seskakují ze slámy.

„Penhelyg,“ zahlásí vozka.

Henry jen zírá.

Tak… nicotný. Tak ubohý! Hledí na neosvětlené domky, namačkané jeden na druhý, dveře opatřené jakýmsi zvláštním oprýskaným bílým pruhem, úplně na každém do posledního. Jediné, co zmírňuje hrubé obyčejné fasády, je řada vrb za nimi; pružné větve se jemně sklánějí nad břidlicovými střechami. Bude doopravdy muset žít v tomto Bohem zapomenutém zapadákově? Skutečně se vzdal Londýna pro tohle?

„Který je můj?“ ptá se Henry a už jen z té myšlenky se mu udělá slabo, ale kočí pokyne hlavou směrem ke stromům.

„Ještě dál,“ povídá, „nahoře v lesích. Ale zatím tam nejedete.“

Henry se na vozku překvapeně podívá. „Ne?“

„Nag wyt. Na Tresilianův příkaz.“

Zatímco spolu mluvili, stihli dělníci otevřít dveře do nejzazší chalupy. Teď se otáčejí ve vchodě, nepřátelsky si Henryho měří a pak zabouchnou dveře. Rána zní dutě do postupující noci a Henry se zamračí na pruh rozpraskané bílé barvy.

„Urazil jsem je?“

Žádná odpověď nepřichází, jenom zamručení a švih kůže do slabin.

„Ymlaen a chdi.“

Poník pokračuje v cestě, táhne žebřiňák na pěšinku, která mizí v zástupu stromů. Henry přitlačí podrážky na podnožku vozu, aby vyrovnal sklon, a mžourá do dálky. Další sova (dost možná že i ta samá) pochmurně zahouká stále chladnějším vzduchem a Henry sebou vrtí, na tvrdé lavici je mu nepohodlně. Záda mu tuhnou zimou, bolest mu svírá páteř. Cítí vlhkou zeminu, hnijící houby a unaveně si přitiskne cestovní tašku blíž k hrudi. Jak je to ještě daleko? Oči už si na tu tmu přivykly, ale nijak mu to nepomohlo. Čím výš vyjíždějí, tím hlubší je tma; okolní stromy jsou jako neproniknutelná černočerná přikrývka. Odněkud z dalekých lesů je slyšet tekoucí vodu. V jednom místě míjejí vidlicovitou křižovatku, ale vůz nezpomalí až do chvíle, kdy se konečně objeví tlumené světélko skrze propletené větve stromů. Vozka znovu švihne opratěmi a odkašle si.

„To je Plas Helyg,“ praví a Henry zamžourá do ponurého šera.

Před nimi se tyčí kovaná brána stočená do podivného ornamentu, který Henry do detailu nevidí, a za ní dál po široké štěrkové cestě stojí velkolepé kamenné stavení. Když přijíždějí, kdosi jim bránu otevře, a jak se skrz ni poník šourá, Henry nabývá zvláštního pocitu, že si starobylé mřížoví povzdechlo. Natahuje krk, zírá před sebe. Je příliš velká tma na to, aby něco pořádně viděl, ale může si domyslet, že dům, jemuž se říká Plas Helyg, je obrovský. Nesmírně rozlehlý. Vůbec se nepodobá ničemu, na co byl z Londýna zvyklý.

Proč si jej sem proboha dali přivézt?

Jakmile se vůz přiblíží k velikým vstupním dveřím, zprudka se otevřou. Na prahu stojí vysoký člověk, který se opírá o hůlku. Jeho tělo je v záři svící zredukované na pouhou siluetu a nyní se k němu přidávají další dva stíny, podsaditý ženský a druhý mužský se širokými rameny – ale Henry se teď, poté co žebřiňák zastavil, nemůže plně soustředit, cítí, jak se mu točí hlava, a tlačí si prsty do spánků. Jaká to úleva, když se člověk nehýbe!

„Doktor Henry Talbot?“

Hlas, jenž vyslovil jeho jméno, zní plně a zřetelně. Angličtina. Dokonalá angličtina, není slyšet ani špetka velšského přízvuku, což přiměje Henryho, aby v šoku zostra zvedl zrak k tomu, kdo promluvil. Jak jde blíž, štěrk mělce křupe pod patami.

„Můj milý,“ osloví jej muž. Přistoupí ještě o krok, pravou rukou pevně svírá stříbrnou koncovku hůlky. „Čekal jsem na vás.“

KAPITOLA DRUHÁ

Odvedou Henryho dovnitř. Uvědomí si, že stojí v rozlehlé a jasně osvětlené vstupní hale. Mrká v záři svíček, pokládá svou cestovní tašku na kamenné dlaždice a s vykulenýma očima se rozhlíží po místnosti.

Před ním se nachází široké dubové schodiště, které zabírá téměř celý prostor. Sloupky v zábradlí jsou zakončeny působivými špicemi. Strop je tu vysoký s bohatě tvarovanými trámy a do každé ve spodní části dřevem obložené stěny jsou zasazeny rozměrné dveře z dřevěných desek, které vedou do dalších částí domu. Pohled však přitahuje zejména – a opravdu jej lze jen stěží přehlédnout – nádherný krb, jejž rámuje elegantní sofa s křeslem. Krb tvoří složitě zdobené kamenné díly a sahá až ke stropu; přesně ve středu krbové římsy je vyrytý symbol. I když je Henry vyčerpán k zemdlení, rozpozná jej okamžitě: je to stejný znak, který nese vosková pečeť, jíž je opatřen jeho dopis.

„Jste tu velice vítán. Opravdu nesmírně vítán!“

Otočí se. Starší muž k němu natahuje levou ruku na pozdrav. Henry ji stiskne. „Jste lord Tresilian?“

„Ano, to tedy jsem,“ zní odpověď.

Henry si prohlíží vysokého muže, jenž stojí před ním. Ve své profesi si zvykl posuzovat stav člověka (zemřelého či naopak) už pouhým pohledem, což je dovednost, která mu vynesla přízeň těch nejlepších z Bow Street. Lordu Tresilianovi, jak Henry vyvozuje z rysů jeho obličeje a kštice hustých černých vlasů jen mírně prokvetlých stříbrem, může být okolo padesáti let. Rozhodně tedy není starý, ale hůlka se stříbrným držátkem je výmluvná, svírá ji silou (příliš velkou silou) a kůži má zvláštně zsinalou, rty bez barvy a ozdobný šátek volně uvázaný kolem krku. Jak asi dlouho, pomyslí si Henry, už je nemocen?

„Jedl jste už něco?“ ptá se a pouští Henryho ruku. „Řekněte mi, že ne! Dal jsem vás sem přivézt, jen abych vás mohl v Penhelygu náležitě uvítat. Musela to být předlouhá cesta, celou dobu drkotat po silnicích!“

Henryho to gesto potěšilo a zavrtí hlavou. „Nejedl jsem nic od dnešního rána, kdy jsme byli v zájezdním hostinci ve Welshpoolu.“

Na to lord Tresilian luskne prsty volné ruky a v záři svící se na pátém prstu zaleskne zlatý pečetní prsten.

„Výborně,“ vyhodnotí a muž se ženou, kteří za ním stáli ve vchodových dveřích, přistoupí blíž. „Paní Evansová, prosím přineste panu Talbotovi podnos do mé pracovny.“

S kratinkým odstupem pokrčí žena oslovovaná jako Evansová kolena v poklonce. Je postarší, její kůže Henrymu připomíná mokré zmuchlané hedvábí. Obličej má posetý stařeckými skvrnami, jako by to byly obří pihy. Sněhobílé vlasy jí vykukují zpod čepce zalátaného žlutou nití.

„Děkuji vám,“ odtuší Henry a vykouzlí první opravdový úsměv za několik posledních dnů. „Ani nemohu vyjádřit, jak moc by mne to potěšilo.“

Mluví jak ke svému hostiteli, tak i k paní Evansové, ale hospodyně (Henry tedy předpokládá, že je hospodyně), když se šourá okolo něj, vypadá, že se na něj nechce ani podívat. Nový zaměstnavatel se k němu spiklenecky nakloní.

„Odpusťte jí tu podrážděnost, Henry. Mohl bych vám říkat Henry? Momentálně není příliš laskavá k neznámým lidem.“

„Eh?“

„Úmrtí v rodině, musím s lítostí konstatovat.“

Tmavé oči si těkavým, nepříjemně intenzivním pohledem prohlížejí Henryho tvář, pak ale lord zakašle do dlaně a odvrátí zrak. Ruku si otře kapesníkem, který zasune do skvěle padnoucího rukávu.

„Pojďte. Powell, náš majordomus, vám, zatímco budete čekat na večeři, přinese sklenici portského.“

Henry se podívá na druhého z mužů. Už si všiml, že má široká ramena, a stejně podsaditá je celá jeho postava a jeho kyselý výraz v obličeji ještě umocňuje nepříjemně vyhlížející staromódní paruka v nevýrazné barvě lnu, vpředu je příliš dlouhá, kudrny neupravené, a když ten člověk udělá pukrle, pohnou se směrem k jeho lordstvu.

„Zajisté, můj pane.“

Má silný melodický velšský přízvuk, plný těžkých tónů. Zdvořilý, to ano, ale Henry si je jistý, že v tónu hlasu zaslechl známky jistého vzdoru, a sleduje, jak muž odchází směrem k nezdobeným dveřím schovaným za rozlehlým schodištěm.

„Pojďte,“ vyzývá jej znovu lord Tresilian právě ve chvíli, kdy Henryho kočí přechází vestibulem a pokládá na zem doprostřed místnosti Henryho zavazadlo.

„Děkuji vám,“ pokusí se Henry vyslovit velšsky. Vousatý muž na něj prchavý okamžik hledí, pak pokrčí rameny a vrátí se, odkud přišel, praskání štěrku zní hlasitě a rychle. Henry se snaží neurazit a nechává se svým hostitelem vést do tlumeně osvětlené chodby a poté do místnosti pěkně schované vlevo vzadu.

Je prostorná, luxusně vybavená, ale přestože je vyšperkovaná a bohatě dekorovaná, jako by i tak pohlcovala světlo. Křesla mají tmavě červené potahy, zdobený nábytek je z voskovaného mahagonu, na rumělkových stěnách visí obrazy, ale žádný z nich prostor nepovznáší. Henry vzhlédne k malbám, jejich fantaskní výjevy jej zasáhnou. Exotická zvířena na něj shlíží z tmavých pláten, andělé pláčou uprostřed sluncem spálených mračen. Jedna z maleb znázorňuje vyhnání Adama a Evy z Rajské zahrady a na ní se zhruba v polovině stromu nachází obtočený had s lidskou hlavou a pažemi, které nabízejí hříšnému páru jablko.

Nachází se tu i další krb, o poznání staromódnější a také příhodnější velikosti, vedle něho z jedné strany pak mahagonová komoda, na níž si hoví barokní globus s mapou světa a skříňka na zbraně, kde je uložena elegantní pistole s křesadlovým zámkem. Z druhé strany stojí vysoká vitrína s – jak se zdá – nákladnými cetkami, jež sahá až ke stropu zakončenému ozdobnou lištou. Na poličkách různých velikostí leží sametem potažené tácky se starobylými mincemi ošetřenými pro účely vystavení, sada miniaturních bronzových sloupků, model čehosi, co vypadá jako římská plachetnice z mramoru, a nádherná sada sádrových odlitků.

„Poklady z mých cest po světě,“ vysvětluje jejich majitel s hrdostí v hlase a vidí, jak Henry bloudí očima po sbírce. „Mnohé jsem získal už jako mladík, kdy jsem absolvoval kavalírskou cestu. Kam jsem se všude podíval! Do Paříže a do Versailles, do Florencie a Pisy, z těch méně známých míst do Badenu a Passau. Tolik pokladů jsem tam objevil. Nikdy v životě jsem nebyl šťastnější než tehdy, když mi svět zcela ležel u nohou.“

Henry znal lidi jako on – lidi, kteří se narodili do rodin s výsadním postavením, pro něž je kavalírská cesta přechodovým rituálem k dospělosti završující jejich nákladné vzdělávání. Zkušenosti Henryho naučily, že svět člověku nikdy zcela neleží u nohou, dokud si neuvědomí, v jakém světě žije on sám. A Henrymu je jasné – už jen z vitrínky s vystavenými tretkami, ale i z nákladné výzdoby pracovny, a nakonec i díky samotné budově, ve které se právě nachází –, že jeho lordstvo žije dosti exkluzivně, a z toho důvodu nemůže sdílet nadšení svého hostitele. Přesto ale není v pozici, aby takové myšlenky vyslovil nahlas, a proto se Henry donutí vykouzlit úsměv a zdvořile odvětí: „Máte opravdu štěstí, pane, a je to pěkná sbírka. Opravdu moc pěkná.“

Nad vyřčenou lichotkou se lord Tresilian usměje. „Je to skromná sbírka. Vůbec nic to není oproti všem těmhle…“

Zeširoka pokyne paží a Henry se podívá směrem, jímž starší muž ukazuje.

Na vzdálenějším konci místnosti stojí tmavý mahagonový stůl a za ním pět skříňových knihoven, které zabírají celou stěnu od jednoho konce k druhému a jsou napěchované až po okraj. V samém středu knihovny, umístěna na zdobném podstavci, se vyjímá kniha, jež svou velikostí o mnoho předčí všechny ostatní.

„Dovolte mi, abych vám je ukázal,“ sdělí mu jeho lordstvo a vede Henryho na stranu místnosti, a jelikož jej hostitel jemně drží za ruku, Henry nemá jinou možnost než ho následovat.

Zastaví se těsně za stolem. Lord Tresilian si prohlíží knihovny s nezaměnitelně blaženým výrazem.

„Nádherné, že ano? Pro ně chovám opravdovou vášeň.“ Opře se o hůlku. „To kavalírská cesta mi otevřela oči i pro jiné zázračné záležitosti, než je objevování dalekých krajů a žen. V knihách, Henry, lze nalézt zdroj veškerého vědění! Co si o nich myslíte?“

Henry si je důkladně prohlíží. Zblízka vidí, že knihovny mají skleněná dvířka a povrch jejich tabulí se leskne, není na nich smítko prachu. Natahuje krk, prohlíží knihy jednu po druhé postupně po jednotlivých policích a vybaví se mu to zapadlé knihkupectví na Piccadilly. Když mu prodejce balil slovník, vysvětloval mu, že některé jeho zboží je tak staré, že se musí uchovávat za sklem, a tak tu teď Henry přemítá, jak asi staré mohou být tyto svazky. Přistoupí blíž, aby si mohl přečíst, co stojí na hřbetech. Na některých kožená vazba natolik sešla věkem, že téměř nelze přečíst název, ale na jiných je vyveden zlatým písmem. Compendium Rarissimum Totius, Petit Albert, Libro de San Cipriano, Epistolae Theosophicae…

Jsou to drahé exempláře. Obsah byť jediné z knihoven by jej vyšel na částku, za kterou by mohl zaplatit nájem na několik let. Henry si odkašle.

„Opravdu krásné svazky.“

„A víc než to,“ přichází odpověď. „Krásné jsou, to ano, ale co obsahují…“ Lord Tresilian mírně zavrtí hlavou.

„Ezoterická filozofie a starobylé vědy neřekly své poslední slovo, víte. Starý svět nabízí nepřeberné množství zázraků, které jen čekají, až je někdo objeví. Mám,“ pokračuje ve vyprávění, „alespoň dvě stě knih o nekromancii a starobylých náboženských rituálech, o klasických invokacích, hermetické filozofii, babylonském mysticismu… svoji první jsem objevil v Itálii –“ ukáže na výtisk umístěný na nejvyšší poličce, ale je jich tam příliš mnoho, aby šlo zřetelně určit, který má na mysli – „a ta zažehla celoživotní vášeň. Ať už jsem cestoval kamkoli, určil jsem si za cíl objevit nějaký nový text. Knihkupectví v Athénách jsou naprosto výjimečná, stejně jako ta v Římě a Montpellieru, ale své nejhodnotnější exempláře jsem pořídil mimo ona vyhlášená města – v Braniborsku.“

Sevře kulaté držátko hůlky.

„Mnoho z nich bylo velmi obtížné získat.“ Odmlčí se, odkašle si a Henry v tom slyší vlhké, chrčivé zabublání. „Jenže já mám své zdroje po celé Evropě.“

Henry pokyne hlavou k velké knize, která si hoví uprostřed na piedestalu. „A tahle?“

„Ach,“ vydechne lord Tresilian. „Tato.“

Obejde velký prázdný stůl a zastaví se před prostřední z knihoven, natáhne ruku a dotkne se skla, které knihu chrání, téměř jako by chtěl knihu pohladit. Poslední články prstů má nateklé a zvětšené nehty se stáčejí dolů. V tu chvíli si Henry uvědomí, proč má jeho hostitel tak zvláštně sinalou pleť.

Lord Tresilian umírá.

„Tato je pro mne výjimečná. Skutečně nesmírně výjimečná.“

Henry čeká, až myšlenku rozvede, ale jelikož tak hostitel neučiní, jen mlčky obdivně hledí na knihu ve vitrínce. Henry popojde, aby se postavil po boku svého nového zaměstnavatele.

Do této chvíle se světlo místnosti opíralo do skleněné výplně, ale teď když stojí přímo před ní, ji Henry vidí jasně. Je to skutečně velmi tlustý svazek v černé kůži. Početné stránky s pozlacenými rohy drží zavřené zlatá spona. Henry se nakloní blíž, z pevné vazby vystupuje vyvýšený symbol; je zasazený do kruhu přes celou šíři obálky. Je to přesná replika toho nad krbem ve vestibulu a na voskové pečeti z dopisu, v němž mu bylo nabídnuto zaměstnání v Penhelygu:

Henry by se rád otázal na význam onoho symbolu, ale lord Tresilian zakašle a ukazuje na další věc, jež je vystavena u spodní části knihy – kámen na malém polštářku z černého sametu.

„Vidíte to?“

„Ano.“

Muž se k němu otočí s dalším hrdým úsměvem na rtech. „Zlato.“

Henry se zamračí. Jeho hostitel se rozesměje.

„Samozřejmě to jako zlato nevypadá, ale vidíte dole ty malé žluté skvrnky? To je první kus, který jsme v dolech našli. Už tomu bude skoro třicet let.“

„Rozumím.“

V tu chvíli hrozí, že se Henrymu bude chtít zívat, a tak si dlaní zakryje ústa, aby nutkání potlačil.

„Odpusťte mi, pane, já –“

„Ne, ne, ne, prosím, vy omluvte mne – já si tu tlachám a vy se sotva držíte na nohou. Pojďte,“ vyzve jej lord Tresilian a znovu jej vede na druhý konec místnosti. „Absolvoval jste dalekou cestu, naprosto vás chápu.“

Usadí Henryho před krb do prostorného křesla s potahem z červeného damašku. Starší muž se pak uvelebí ve svém vlastním křesle naproti a pečlivě překříží nohy tak, aby nic neshodil ze stolku umístěného mezi křesly. Henrymu neunikne záchvěv bolesti při pohybu. Je-li lord Tresilian skutečně tak nemocný, jak Henry předpokládá, je omluvitelné, že si hledá útěchu, kde může, ať už v jakkoli excentrické podobě, a tak si nyní připadá trochu provinile, že nereagoval nijak nadšeně. Henry tedy pronese: „To je opravdu rozsáhlá sbírka. Určitě jste ji nezvládl celou shromáždit během jediné cesty po starém kontinentu, že?“

Jeho lordstvo se usměje a skloní hlavu. „Ne, to ne. Tehdy, během té první, jsem zakoupil jen tři, ale moje kavalírská cesta ve mně zanechala touhu po dobrodružství, a tak jsem spoustu let jezdil po celém světě. Skutečně, jsem opravdu hodně zcestovalý. Rád bych zase vyrazil. Jenže zdraví mi to nedovolí.“

V nastalé pauze si starší muž proplete své nateklé prsty.

„Bohužel mám rakovinu plic.“

Konečně tak přichází odpověď na jednu z Henryho nevyslovených otázek. Henry se dívá na konečky hostitelových prstů. Nemoc se pravděpodobně nachýlila k poslednímu stadiu, pokud by měl posuzovat dle závažnosti fyzických změn.

„Co vám k tomu řekli?“

Škleb. „Že je hluboce prorostlá a operace by nebyla k ničemu.“

„To je mi líto. Mohu vás prohlédnout, pokud budete chtít. Poskytnout druhý názor…“

Ale nový zaměstnavatel na Henryho nabídku jen mávne rukou. „Už do mne dloubali a šťouchali víc, než má trpělivost snese. Vím, jaký osud mne čeká, ledaže…“

„Ledaže?“

Neříká nic. Tváří se mu mihne cosi – smutný pohled, politováníhodné zoufalství – a Henry si přeje, aby mu mohl pomoci.

„Prosím,“ prolomí ticho starší z obou mužů. „Nemluvme o tom. Celá ta myšlenka mne znepokojuje. A co vy? Cestoval jste hodně?“

Henry zamrká. „Ne, pane. Nikdy jsem neopustil Londýn, tedy až doteď.“

To není tak úplně pravda. Henry si matně pamatuje na farmu na venkově a na to, jak honil po dvoře slepice, na balíky slámy v létě a na rybník, kam jej vlídný muž bral na ryby. Šťastné chvíle, jež jsou nyní pouhými stíny vzpomínek, které mizí jako pára, ve chvíli, kdy se je snaží uchopit…

„Vskutku!“ zvolá lord Tresilian. „Přesto umíte jazyky.“

„Prosím?“

Jeho lordstvo pokyne hlavou do strany směrem k vstupní chodbě. „Předtím jste mluvil velšsky.“

„Pokoušel jsem se mluvit velšsky,“ opraví jej Henry. „Když jsem zjistil, že sem mám přijet, uložil jsem si za povinnost se jazyk naučit. Budu jej přece jen potřebovat.“

Starší muž se tváří zamyšleně. „Chvályhodný záměr, to připouštím. Mně velština připadá nezajímavá, mám mnohem raději přísná pravidla latiny a jejích variant. Velština mi není nijak prospěšná, co se mých nauk týče.“

„Ale k životu zde by jistě prospěšná byla?“

Úsměv. „Jsem původem Angličan a málokdy zde trávím čas, výhradně jen když to okolnosti vyžadují. Vlastně žiju v Londýně.“

„Aha!“

„To jsem vám zapomněl sdělit, že? Odpusťte, mám toho tolik na mysli! Pravda je taková, že jsem vám zajistil místo jménem své sestřenice Linette. To ona je paní zde na Plas Helygu, ale neměla, jak by celou záležitost vyřídila, tak jsem si uložil za úkol jí pomoci.“

Henry se zatváří překvapeně. Pochází-li lord Tresilian z Londýna, vysvětluje to, jak se mohl dozvědět o situaci, v níž se Henry nachází, ale sestřenice Linette… to je novinka. Hodlá pokračovat v tématu, aby se dozvěděl víc, jenže vejde Powell a nese podnos se dvěma štědře naplněnými sklenicemi. Majordomus se sehne a vykládá je na stůl. Temně červená tekutina se leskne v záři ohně. Henry si jednu vezme a řádně se napije. Je to dobré drahé portské, plné a jemné, bez náznaků hořké sedimentace – a Henry zavře oči, když mu příjemné hřejivé teplo stéká do krku.

„Vidím, že jste to potřeboval. Powelle, zůstaňte tu, kdyby si náš host přál další.“

Jak se mu hřejivá tekutina rozlévá ve spodní části břicha, Henry si dovolí se uvolnit. Když otevře oči, spatří lorda Tresiliana, jak upíjí ze svého aperitivu a sleduje ho přes skleněný okraj poháru.

„Tak tedy. Pozval jsem vás sem na uvítanou, jak jsem říkal, než vás odvezou do strážního domku.“

„Do strážního domku, pane?“

„Říkejte mi Juliane, prosím.“ Odmlčí se. „Ano, do strážního domku vedle brány na pozemek.“ Posune se ke kraji křesla. „Patří už k dávné tradici, že veškeří rodinní lékaři bydlí ve strážním domku, aby byli hned po ruce, víte? S politováním vám musím oznámit, že přímo na místě není k dispozici služebná, nicméně paní Evansová a další personál na Plas Helygu vám zajistí veškerý komfort a postarají se, aby bylo plně vyhověno vašim potřebám.“

Henry nakloní hlavu. „Děkuji. Jsem vám samozřejmě nesmírně zavázán.“

Julian nad slovy vděčnosti jen mávne rukou, jako by odháněl hejno komárů.

„Na díky je ještě příliš brzy. Obávám se, že existuje ještě jeden důvod, proč jsem se s vámi chtěl osobně setkat, než se tu zabydlíte. Chápejte, měl jsem pocit, že to nesnese odkladu.“

Jeho nový zaměstnavatel položí sklenici portského na intarzovaný stolek mezi nimi.

„Linette je dcera lady Gwenllian, což je vdova po mém bratranci, Hughu Tresilianovi.“

Odmlčí se. Henry čeká.

„Má nejdražší Gwen,“ pokračuje Julian s uvážlivým výrazem, „trpí výraznými změnami nálad. Prohlédnete ji, až nastane čas, a uvidíte, že je velmi oslabena na těle i na duchu. Z mnoha důvodů se předpokládá, že zešílela.“

„Zešílela?“

Henrymu se stáhne žaludek. Co se takových jedinců týče, sice o nich nemá přímo expertní znalosti, ale určitě s nimi má zkušenosti. Neléčil snad na popud Bow Street dostatečně často zločince v Bedlamu? I tak chce svého hostitele upozornit, že není žádný cvokař a že na sebe tuto úlohu nehodlá vzít, ale to už se starší muž opět ujme slova.

„Musíte mi odpustit, že jsem to nezmínil dříve v dopise, ale přiznávám, že jsem se obával, že byste místo nepřijal.“

Henry potlačí povzdech, jelikož obavy mluvčího byly oprávněné. Jenže – měl koneckonců na výběr?

„Nemyslím si, že je možné udělat o mnoho víc než pro ni zabezpečit co možná největší pohodlí,“ pokračuje jeho zaměstnavatel. „Mám Gwen opravdu rád a žádám vás pouze o to, abyste zajistil navazující péči a mírnil utrpení v krizových situacích, když nastanou, přiměřeně síle jejich projevů.“

Krizové situace. Henry přesně ví, co ten eufemismus znamená. Na mysli mu vytanou ubohé trosky v nemocnici Bethlam, zavřené v celách. Jejich zmučené nářky, děsivé násilí. Ať už jim přikládali, kolik pijavic chtěli, nebo způsobili mnoho puchýřů či využili kterýkoli další z těch ještě barbarštějších způsobů léčby, nic nepomáhalo. Vlastně je Henry přesvědčen, že tyto praktiky vše jenom zhoršují.

„Udělám, co bude v mých silách,“ odpoví. „Šílenství přece jen nelze vyléčit, pouze držet na uzdě.“

Powell u krbu přesune váhu z nohy na nohu.

Julian nakloní hlavu. „Váš souhlas je mi útěchou. Leč,“ dodá, „to, co jsem vám sdělil o Gwen, byl pouhý úvod.“

„Úvod?“

„Chtěl jsem vás varovat před Linette.“

Henry čeká. Julian si vezme do ruky portské a znovu si lokne, v tmavých očích má upřímný výraz.

„Moje poručenka,“ zarazí se a opraví, „tedy žena, jež bývala mou poručenkou, je mi velmi drahá, ale je to zvláštní stvoření bez zájmu o činnosti, ve kterých by mnohé v jejím postavení mohly najít potěšení. Linette nemá žádné výraznější hudební či taneční nadání nebo cit pro vyšívání či jazyky; kromě místní řeči a naší mateřštiny. Žádná vychovatelka ji nezvládala a obávám se, že jsem jí umožnil věnovat se svým vlastním zájmům až přespříliš. Většinu času tráví ponořena do chodu panství, odmítá pomoc mého agenta i ostatních majitelů pozemků a její vztah k vesničanům je… řekněme, trošičku nepatřičný. Její charakter je též pochybný. Má dosti ostrý jazyk, a když se rozhodne jej použít, nebývá příjemnou společnicí. Přiznávám, že přemýšlím, zda se neděje ještě něco mnohem horšího.“

Henry potlačí nutkání pozdvihnout obočí.

„Ne všechny ženy,“ vysvětluje opatrně, „jsou stvořeny pro noblesnější cíle nebo se umí chovat jako dámy. To z ní ještě nedělá blázna.“

Powell znovu přenese váhu z jedné nohy na druhou a Julian si toho, jak se zdá, vůbec nevšímá.

„Nicméně je na ní cosi neobvyklého,“ trvá na svém a ve tváři se mu zračí obavy. „Při každé příležitosti porušuje zažité zvyklosti. Je nesmírně divoká. A už bych doufal, že z toho v šestadvaceti letech vyroste, ale spíš se to jen zhoršuje…“

Přes obličej mu přejde temný stín. „Gwen byla ve stejném věku, když poprvé začala vykazovat příznaky. Mám o Linette opravdu veliký strach.“

Henry se nad tím zamyslí. „Objevilo se šílenství v rodině? Chci říci, kromě lady Gwenllian?“

Julian zaváhá. Zdá se, že jej ta myšlenka znepokojuje.

„V rodu Tresilianů nikoli. Na straně Cadwalladrů si nejsem jistý. Emyr, její dědeček, trpíval melancholickými náladami, ale…“ odmlčí se. „Gwenina choroba je nepopiratelná, i fakt, že se Linette chová tak zvláštně.“ Julian zavrtí hlavou. „Jak říkám, opravdu se velmi bojím. Doufám, že na ni coby její lékař dohlédnete, až se budu muset zítra kvůli obchodním záležitostem vrátit do Londýna. Znamenalo by to pro mne velikou úlevu.“

Henry se zamyšleně napije svého portského. V Julianově dopise s nabídkou pozice lékaře v Penhelygu se o obou ženách objevilo jen velmi málo informací:

Vaším úkolem by bylo postarat se o léčbu lady Gwenllian Tresilianovou z Plas Helygu, noblesní vdovy obecně chatrného zdraví a křehké konstituce. Dále je třeba věnovat pozornost její dceři a také sloužícím na panství dle toho, jak bude potřeba. Dále bude třeba, abyste zastal i péči o obyvatele Penhelygu coby obecní lékař.

Zpočátku se Henry vehementně ušklíbal. Přestože se praktičtí lékaři těší mnohem větší úctě než nemocniční a je zde i potenciál mnohem většího výdělku, Henrymu vždycky připadala jejich práce nezáživná; dával přednost neustále se měnícímu prostředí v Guy’s Hospital a později vzrušujícím případům, jež spadaly pod kuratelu Bow Street. V Londýně platil za uznávaného chirurga a přednášejícího o medicíně. I přestože plat nabízený v Penhelygu byl více než štědrý, znamenala pro Henryho pozice vesnického lékaře skutečně výrazný sestup na společenském žebříčku. Když už ale bylo jasné, že žádné jiné nabídky nepřijdou – odpovědí na veškeré jeho žádosti bylo mrazivé, neprostupné ticho –, uvědomil si Henry, že nemá jinou možnost než nabídku přijmout. Jak ubíhaly týdny zbývající do odjezdu, pomalu si začínal na tu myšlenku zvykat a ve své mysli si vykouzlil představu ženy, kterou nemůže trápit nic závažnějšího než dámské mdloby, případně určitá slabost, již lze připsat poporodnímu stavu – vzhledem k tomu, že je v dopise zmíněna dcera. Představoval si nabubřelou šlechtičnu, možná dosti svéhlavou, a co se dcery týče, předpokládal, že jde o pouhopouhé děcko. A teď zjišťuje, že je paní celého hospodářství, a navíc je dosti pravděpodobné, že ji sužuje stejná choroba jako její matku.

Do čeho jsem se to jen nechal uvrtat?

„Budu na ni bedlivě dohlížet, lorde Tresiliane, o tom nemusíte mít nejmenších pochyb.“ Aby zakryl své obavy, volí Henry uklidňující tón hlasu – takový, jaký dříve používal při komunikaci s problematickými příbuznými pacientů, kteří byli starší než on a instruovali ho, jak má nejlépe postupovat při léčbě jejich blízkých. Stávalo se mu to často, když si povšimli jeho mládí. Jeho lordstvo se však samou radostí až začervená.

„Děkuji vám,“ opáčí vřele. „Mám z toho radost, opravdu velikou radost.“

Henry v odpověď kývne hlavou a napije se portského, a když pokládá sklenku zpátky na vykládaný stůl, cítí, že z něj majordomus nespouští oči – sleduje ho tvrdým nepřátelským zrakem.

„Mohu se na něco zeptat?“ odváží se Henry a nyní uhne pohledem. „Zmínil jste, že Linette byla vaší schovankou?“

Julian přikyvuje. „Dokud nedosáhla dospělosti. Ale jelikož vlastním v Penhelygu doly, zachoval jsem si zde vliv a také jsem stále správcem zdejšího majetku. V důsledku tedy zčásti přebírám odpovědnost za ni a také za Gwen. Koneckonců Linette vesnici vůbec neopouští.“

„Nikdy?“

„Netouží po tom.“

„Aha.“ Udělá si v duchu poznámku. „A proč ještě není provdaná?“

Julian se chabě pokouší o úsměv. „O to též nemá pražádný zájem.“

Henry si to též zapíše do paměti. A sluha stále zírá.

„Kde jsou?“ otáže se Henry. „Lady Tresilianová a Linette?“

Julianovi se ve tváři mihne, jak je mu to nepříjemné, než výraz skryje za povzdech.

„Gwen už si šla lehnout. Linette ovšem…“ odmlčí se a střelí pohledem po Powellovi. „Rozumím tomu správně, že se ještě nevrátila?“

„Doposud nikoli, můj pane.“

Julian si povzdechne. „Už chápete, co mám na mysli, Henry? Dávno se setmělo, a ona ještě bloumá v takovou pokročilou hodinu někde venku. Linette je opravdu divoženka. Nebere ani trochu ohledy na své zdraví, natož těch, kteří ji mají rádi.“ Opře se do křesla a v obličeji se mu nyní zračí vážné obavy. „Musíte pochopit, že Linette beru jako vlastní dceru. Skutečně se obávám, že šílenství její matky se u ní mohlo také projevit.“

Na prahu zaslechnou kroky. Henry i Julian tím směrem vzhlédnou a ve dveřích spatří hospodyni, jak třímá podnos s večeří.

„Á, znamenitě,“ zahalasí Julian mnohem radostnějším tónem. „Paní Evansová, prosím, doneste to sem. Náš host má už jistě hlad jako vlk! Odpusťte, že se k vám nepřidám – najedl jsem se už dříve. Nemohl jsem si být jistý hodinou vašeho příjezdu.“

Paní Evansová položila tác na stůl – krmě je to více než štědrá, všimne si Henry: menší kuře s kůžičkou propečenou do dokonalé zlatavé krusty, v omáčníku mléčný přeliv s kousky chleba a v míse čerstvě pokrájená zelenina a porce brambor s máslem. Stejně jako v případě portského Henry vnímá, že toto je drahá, prvotřídní hostina. V Londýně by se nikdy takhle dobře nenajedl. Na to prostě nemá dostatečně naditou peněženku.

„Děkuji vám, paní Evansová,“ hlesne a služebná odpoví pokrčením kolen. Ani se na něj nepodívá. Místo toho hledí do složitě zdobeného koberce. Dívá se na něj tak upřeně, až má Henry pocit, že kdyby to bylo jen trochu možné, vypálila by do něj díru.

„Naprosto vynikající pokrm, řekl bych,“ poznamená teď Julian. „Nikdy bych nedopustil, aby se tu vařilo průměrně, když zde pobývám.“ Odkašle si a znovu výrazně zachrčí. „To bude vše, paní Evansová.“

„Jistě, pane.“

„Také můžete jít, Powelle. Portské tu nechte.“

Po chviličce ticha muž v paruce znovu naplní sklenice a zanechá karafu vedle Henryho podnosu.

„Zajisté, můj pane.“

Henry se snaží zachytit jeho pohled ve chvíli, kdy se Powell chystá k odchodu, ale majordomus se tváří neproniknutelně jako britský voják v tradiční červené uniformě při povelu pozor, a tak se mladý lékař odevzdá tišení svého hladu a začne se plně věnovat talíři.

Drůbež je měkká, kůžička výtečně okořeněná a mléčný přeliv s kousky chleba se mu lahodně rozplývá na jazyku. Je to (Henry si je tím faktem naprosto jistý) zatím nejlepší jídlo, jaké kdy jedl. Julian přihlíží, místy přeruší ticho zážitky z cest – neobjevené krásy Itálie, suché horko Jeruzaléma, ledové vrcholky rakouských hor v zimě –, ale Henry začíná být už po nějaké době znavený. Jediné, nač je schopen v tu chvíli pomyslet, je vyhlídka na to, že se konečně vyspí v pohodlné posteli s opravdovou matrací a bude mít k dispozici umyvadlo s teplou vodou, aby ze sebe mohl smýt špínu z cesty. A právě ve chvíli, kdy Julian hledá ta správná slova, aby se mohl odebrat k odchodu, aniž by to působilo nezdvořile, se ozve hlasitá rána a zvuk spěšných kroků na kamenné podlaze.

Julian silně svraští temné obočí, až se mu uprostřed objeví vráska tak hluboká, jako by tam vedl příkop.

„A máme ji tu,“ zabrblá, „holubičku potulnou.“ Hlasitě si odkašle. „Linette!“

Kročeje ustanou. Henry jako by přímo cítil nelibost v pauze, která následuje. Pak je znovu slyšet chůzi a také jakési klapání, které téměř okamžitě ztlumí měkký běhoun v chodbě. Henry i Julian se otočí ke dveřím jako jeden muž a v tu chvíli se v nich objeví žena.

Je nezvykle vysoká a dlouhými prsty svírá rám dveří. Tváře má růžové a po ramenou jí splývá záplava dlouhých blonďatých vlasů, které už několik dní neviděly hřeben. Nicméně to není to nejpřekvapivější na Linette Tresilianové. Ne, skutečně ne – Henryho mnohem více zaskočí fakt, že je od hlavy až k patě oděna ve špatně padnoucích mužských šatech.

Porušuje zažité zvyklosti, vylíčil ji její bratranec. A opravdu, není většího důkazu pro dané tvrzení než tohle!

Mezi rámem dveří a jejím stehnem se prodere šedý pes, prozkoumá místnost, pohledem zůstane u Henryho a nakloní hlavu. Henry si všimne tmavé hrubé srsti, dlouhého čumáku a svěšených uší. Chrt, pozná plemeno. Člen správní rady v Guy’s měl velmi podobného psa, než jej, chudáka, věnoval na vědecké účely.

„Má drahá Linette,“ Julianův hlas teď zní mělce, unaveně. „Kdepak jsi byla?“

Linette Tresilianová pomalu klouže pohledem z Juliana na Henryho a zpátky. Oči jí žhnou, jako kdyby měla horečku.

„Bratranče,“ vypadne z ní nakonec, a rám svírá tak mocně, až jí zbělají klouby na rukou. „Je zničen.“

KAPITOLA TŘETÍ

Jen málokdy se stane, že Linette Tresilianová nemá slov. Jeden z jejích mnohých nedostatků (jak často slýchá) je, že neumí držet jazyk za zuby, jak se na správnou dámu sluší, ale právě v tento okamžik bojuje s tím, aby ze sebe vymáčkla, co chce říct.

Dát dohromady dům doktora Evanse, aby byl připraven na příjezd nového lékaře, nebyla žádná maličkost. Přes týden trvalo, než jej zbavili po léta nashromážděných věcí, roztřídili a odvezli starcův osobní majetek, a pak ještě týden navrch, kdy se smýčilo od podlahy po strop, leštily se parkety, opravovalo se, co bylo potřeba. Potom se samozřejmě musely objednat nové lůžkoviny a závěsy, předzásobit spíž – vymazat celý předchozí život, aby jej mohl nahradit nový. Byl to monumentální úkol, až bolestný, nejen pro ni, ale i pro služebnictvo.

„Je zničen,“ opakuje, zatímco na ni dva u krbu sedící muži prostě nemohou přestat zírat. „Okna. Dveře! Dokonce už zvenčí jsem viděla tu zkázu v chodbě. Zbytek si můžu leda představit, ale mám-li soudit podle zevnějšku…“

Linette se musí nadechnout a ve chvíli, kdy zalapá po dechu, se její bratranec postaví. Musí se držet vypolstrované područky křesla, aby jej nezradilo slábnoucí tělo, a jeho nový lékař (což nemůže být nikdo jiný než on, jelikož už nikdo další není očekáván) se začne zvedat, aby jej podepřel. Ale Julian s obličejem staženým do nepříjemné grimasy mávne rukou, aby si zase sedl. „Co máš na mysli?“

Pustí rám z rukou. Opírala se o něj takovou silou, že má na dlaních otlačené drážky.

„Strážní domek, samo sebou,“ vyhrkne Linette a není zcela schopna potlačit jízlivý podtón v hlase. „O čem jiném by asi tak mohla být řeč?“

V Julianově zsinalé tváři se zračí nespokojenost, ostatně jako vždy, když jeho sestřenice zvolí tak přímočará slova.

„Linette,“ domlouvá jí a kyne rukou směrem k muži, jenž už v této chvíli po jeho boku také stojí a je naprosto vyvedený z míry. „Mám tu společnost.“

„To vidím,“ odtuší a podívá se směrem ke zmíněnému společníkovi, spočine na něm očima dostatečně dlouho, aby si uvědomila, jak mladý ten nový doktor je. Očekávala někoho mnohem staršího, minimálně ve věku doktora Beddoea. „Dobrý den, pane doktore Talbote.“

„Těší mne,“ odvětí.

„Bohužel musím říci, že mě ne,“ vystřelí odpověď. „Tedy alespoň ne za těchto podmínek.“

„Linette,“ vloží se do toho Julian, „je opravdu pozdě. Co se nám tu snažíš říct?“

Copak mu to neřekla dost jasně? Svatá prostoto, její bratranec jí při rozhovoru nevěnuje o moc větší pozornost, než když mlčí! Spolkne povzdych a mne si mizející rýhy na dlaních.

„Strážní domek je zničen.“

Julian chvíli mlčí, olízne si vínem obarvené rty, pak ze sebe vypraví: „Zazvoň, ať přijde paní Evansová. Připraví pokoj.“ Otočí se k novému lékaři a nabídne mu omluvný úsměv. „Doufám, že nic nenamítáte proti tomu, že dnes budete muset zůstat zde na Plas Helygu, tedy alespoň dnes. Nemyslíš, sestřenko?“

Nezdá se, že by nějak záleželo na jejím souhlasu či nesouhlasu, jelikož podle všeho už bylo rozhodnuto. Co se doktora Talbota týče, stále mu to nejde na rozum, ale skrývá to za zdvořilým úsměvem.

„Je mi opravdu líto, že se dozvídáme takovou zprávu. Nicméně, nemohl bych využít vaší pohostinnosti bez výslovného souhlasu milostpaní.“ Podívá se na Linette. „Dostane se mi jej?“

Mrká. Neočekávala tak zdvořilé uznání, trochu ji to obměkčí.

„Obávám se, že se ani nic jiného udělat nedá.“

A tak zazvoní, aby přišla Enaid; vysvětlí ji situaci a udělí rozkazy.

Hospodyně skloní hlavu s čepcem. „Doktor Talbot může dostat zelený pokoj. Už je připravený.“

Třese se jí hlas a není divu. Ale Julian si toho ani nevšimne, jen se znovu obrátí k mladšímu muži.

„Jsem si jist, že se vám hlavou honí tolik otázek jako nám, ale vím, že jste velice znaven. Možná byste se nyní rád odebral do svého pokoje? Nemám pochyb, že ráno bude všechno jasnější.“

Julian má na rtech zamrzlý další ze svých blahosklonných úsměvů. Nový lékař si právě potřásá pravicí, kterou mu jeho sestřenice nabídla.

„Děkuji.“

„To je samozřejmost.“ Julian pokyne tmavou kšticí. „Linette, zůstaň tu. Paní Evansová, byla byste tak laskava?“

Stařena to umí dobře skrývat, nicméně Linette v Enaidiných očích vidí čirá muka, jimiž si prochází, a až příliš dobře rozumí jejich příčině. Chce se natáhnout, aby ji chytila za ruku, ukonejšila ji, ale Linette si je vědoma, že právě tady a právě teď to udělat nemůže.

„Tudy prosím,“ utrousí Enaid natolik potichu, že skoro šeptá.

Nový lékař přeskakuje pohledem z jedné ženy na druhou a všímá si, že jsou ze sebe nervózní, ale beze slova se odebere ke dveřím a Linette uhýbá, aby mohl projít. Na prahu se jejich pohledy protnou. Linette cítí, jak si ji doktor Talbot měří očima a také jak jí důvěrně známá nevolnost z rozhořčení stahuje žaludek, jako by jej napevno utáhla motouzem.

Co přesně mu Julian navykládal?

Enaid za nimi zatáhne dveře. Oheň praská a prskavý, intenzivní plamen olizuje mříže. Merlin vycítí, že je nervózní, a začne se jí otírat o nohu. Ona spustí dlaň, aby ji mohl olízat.

Julian se zhroutí zpátky do křesla, z vnitřní náprsenky kabátu vyjme stříbrné pouzdro a jedním pohybem jej otevře. Vybere si doutník z vrchní řady, nakloní se nad oheň, aby jej zapálil, a Linette sleduje, jak konec doutníku rudě září, když z něj Julian potáhne. Dopřeje si dlouhý a pomalý šluk, než se usadí zpátky. Hledí na ni rezervovaně, což v ní vyvolává pocit, jako by se díval kamsi přes sklo spíš než na lidskou bytost, jako je on sám.

„Upřímně, Linette,“ osloví ji a z koutků úst se mu dere kouřové krajkoví. „První dojem se ti povedl na výbornou! A vletět sem tak nevhod…“ Úkosem uštěpačně pohlédne na její mužský šat. „Kde jsou ty zelené šaty, které jsem ti dal dnes ráno? No, nic, už se stalo.“

Linette zaujme obrannou pozici, založí paže na hrudi. S jejím oblečením nesouhlasil nikdy, ale co je jemu do toho, když se obléká do starých košil a kalhot po otci? Krásné šaty, které jí dává, jednoduše nesplňují účel, ne tady, kde prší sedm měsíců v roce a ona je víc venku než uvnitř Plas Helygu. Linette si je naprosto jistá, že by byl ještě uraženější, kdyby potrhala všechen ten drahý taft a hedvábí, za něž vyhazuje své cenné jmění! Navíc všechny ty šaty do posledních jsou příšerně nepohodlné. Julianovi by se taky dozajista nelíbilo, kdyby se byl musel škrtit v upnutých kosticových korzetech a utažených šněrovačkách.

„Možná to teď dává větší smysl,“ povídá teď.

Linette se zamračí. „Co dává smysl?“

„Skutečně by vůbec nebylo správné nechat toho chudáka, aby se o sebe ve strážním domku postaral docela sám, alespoň ne teď ze začátku. Je v Penhelygu nový, daleko od všeho, co zná. Je jedině zdvořilé mu poskytnout pokoj, dokud se tu nerozkouká.“

Zdvořilé to možná je, ale Linette se vůbec nepozdává, že by měla být pod jednou střechou s člověkem, kterého vůbec nezná. Nicméně Julian má v něčem pravdu – a tak, ač nerada, odvětí: „Uznávám, že máš asi pravdu.“

Julian si ji měří pohledem. „Jsem rád, že se mnou souhlasíš.“ Přetočí doutník v ruce. „Přece jen, ten strážní domek. Kdo by mohl něco takového udělat? Předpokládám, že někdo z vesnice,“ zamumlá. „Samozřejmě, není divu.“

Linette musí silou držet jazyk za zuby nad takovým obviněním. Byla by je ráda hájila, ale Julianův proslov jí poskytl čas, aby se nad tím zamyslela. Může na tom být něco pravdy? Ta myšlenka ji tíží, stejně jako ta další, která jí už nějakou dobu leží v hlavě. Merlin jí čenichá u stehna. Linette se s námahou přiměje přistoupit blíž. Fakt, že je nucena žádat Juliana o laskavost, je pro ni ponižující.

„Na opravu už mi nezbývají žádné úspory,“ oznámí mu tichým hlasem. „To málo, co jsem měla v pokladnici na Plas Helygu, jsem utratila za to, abych strážní domek vůbec dala do kupy.“

Chvilku trvá, než na ně dolehne celý význam jejího sdělení. Jakmile k tomu dojde, Julian si povzdechne a ona v tom slyší nesouhlasný podtón.

„Upozorňoval jsem tě na to, jaká rizika obnáší vydávat takové značné sumy za poddané.“

Linette neodpovídá. Julian si naposledy potáhne z tenkého doutníku, vyfoukne kouř a oba sledují, jak se pomalu proměňuje v esovité přadénko ve tvaru hada.

„Dobrá tedy,“ sdělí jí a hodí nedopalek do prázdné sklenice. „Přijď zítra ráno a sepiš mi seznam všeho, co potřebuješ. Zařídím to, až budu znovu v Londýně.“

„Děkuji, bratranče.“

Kvůli němu má pocit, jako by byla malé děcko, ne nezávislá žena, kterou se vždy snažila být, a líce jí hoří ponížením. Jelikož už jí Julian nic dalšího neříká, obrátí se k odchodu; Merlin jí jde těsně v patách.

Když už je u dveří, osloví ji bratranec jménem. Jedno slovo, dvě slabiky, a přesto se mu podaří to protáhnout na celou věčnost. Linette se otočí. On ji sleduje zkoumavým pohledem.

„Jak ses o strážním domku dozvěděla?“

Linette zvedne bradu.

„Byla jsem na cestě domů a chtěla jsem uvítat nového lékaře. Myslela jsem si, že tam bude.“

„Chápu. A co jsi dělala venku takhle pozdě?“

„Byla jsem u Tomase Morgana.“

„U koho?“

Zatne zuby.

„U pachtýře,“ vysvětluje. „Je nemocný. Pouze konám svou povinnost, bratranče.“

Linette se vybaví mladý rybář. Po celém těle se nepřetržitě třásl. Téměř půl hodiny kašlal žaludeční šťávy barvy granátového jablka, než se vyčerpaně sesunul na postel. Linette se snažila Tomasovi pomoci, jak mohla, pomáhala udržovat vodu dost teplou, aby jej jeho matka mohla omýt, oběma jim četla, když už byl v posteli. Mair ji požádala o předčítání z Bible, jelikož jí ta slova poskytovala tolik potřebnou útěchu, ale Linette na léčivou moc Písma svatého nijak zvlášť nevěřila.

Z vlastní zkušenosti ví, že to nefunguje.

„Tak tedy,“ přeruší její myšlenky Julian. „Měla bys něco sníst. Paní Phillipsová ti schovala večeři, ale jsem si jistý, že už v tuhle dobu nebude k jídlu.“

Linette přikývne. Váhá.

„Jaký je ten nový doktor?“

Ticho. „Zvládne to. Zvládne to opravdu dobře.“

Jako by měla Linette kámen na srdci. Co za člověka to Julian zaměstnal? Sebestředného Anglána, zrovna jako je on? Pak je nad slunce jasné, že jej vesničané ponesou dosti nelibě. A ji budou nesnášet za to, že to dopustila. Takovou nenávist by si bývala docela ráda odpustila. Nebojovala snad s dostatečnou vervou za to, aby si získala jejich důvěru?

Merlin zakňučí, netrpělivě se těší na odchod.

„Dobrou noc, bratranče,“ loučí se Linette a otáčí se směrem pryč.

On jí neodpovídá a Linette to od něj ani neočekává. Otevře dveře pracovny a naschvál je za sebou nechá dokořán.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Henryho vzbudí pekelné štěbetání ptáků. Zasténá a hodí sebou na posteli, pokouší se ignorovat ocelové sevření bolavé hlavy, které právě začalo ťukat do temena lebky jako neúnavný datel.

Na rovinu, připadá si jako smrtka. A není se co divit, když vezmeme v úvahu několik posledních dnů. Včera si úplně poprvé za dlouhou dobu v noci normálně odpočinul. Vlastně se oddal spánku, sotva položil hlavu na polštář, ale přesto se ani nyní necítí odpočatý. Bolí ho celé tělo a v ústech má sucho jako na poušti. Na jazyku cítí pachuť portského. Henry napne síly a otevře jedno oko. Světlo, které se dere dovnitř mezírkou mezi závěsy, není tak jasné, aby značilo, že slunce už po obloze vystoupalo vysoko. S obtížemi se natáhne až k nočnímu stolku pro kapesní hodinky.

Těsně po osmé.

Henry zaklapne víčko a palcem pohladí vyryté iniciály H. a T. Kdyby mohl spát déle, udělal by to, ale Henry Talbot se povinnostem nikdy nevyhýbal – na tom si vždy dost důsledně zakládal –, s povzdechem se tedy vyštrachá z postele a unaveně klopýtá k oknu. Sevře v dlaních hedvábím prošité závěsy, rozhrne je a dlouho jen tak stojí a nechává to na sebe působit.

Ačkoli se bytná v Londýně o jeho pokoje skvěle starala, výhled z oken tam rozhodně nebyl tak malebný. Silnice byly vždy rozbahněné nebo prašné a široko daleko se nenacházel jediný strom. Je tu i větší ticho – nedrnčí tu kočáry, žádné volání pouličních prodejců nabízejících své zboží. Jen ten ptačí zpěv a z dálky zní bečení ovcí. A ještě něco, pomyslí si Henry – hluk, který není s to dost dobře rozpoznat.

Vydechne, na skle se objeví zamlžený tvar jako plíce.

Rozdíl je to opravdu ohromující. Tady Henryho vítá majestátní údolí poseté tečkami pasoucích se ovcí a za nimi se nachází řídce rozmístěné vrcholky hor, které se jako hradby tyčí snad až k mrakům. Všechny ty hory se zelenají hustým lesním porostem až na pahorek, jenž sahá skoro až k Plas Helygu, kde není jediný strom. Henry otevírá okno v olověném rámu a vykloní se ven, aby se lépe podíval. Stočená přadénka kouře stoupají z kamenného podkladu; až nyní mu dochází, že to je hluk dělníků, krumpáče narážejí na kamení.

Důl, uvědomí si Henry.

Je zvláštní, že je tak blízko domu. Vybaví si kámen se zlatými flíčky, jenž je vystavený ve spodním patře v Julianově vitrínce. To je první kus, který jsme v dolech našli. Už tomu bude skoro třicet let.

V tu chvíli se k oknu donese lehký vánek, Henry zaznamená mírný zápach síry. Právě se chystá zavřít okno, když zazní rázné zaklepání na dveře, jež se poté vrzavě otevřou. Henry se otočí a spatří sluhu Powella, jak vchází do místnosti a nese džbán horké vody, ze které stoupá pára, a na předloktí mu visí ručník.

„Dobré ráno, pane.“

Henry si mne ospalky z očí.

Starší z mužů nese džbán ke stolku s umyvadlem, položí jej tam a ručník hned vedle.

„Děkuji,“ povídá Henry.

Sluha neodpoví. Namísto toho se otočí na podpatku a rychlým krokem míří ke dveřím. „Umíte anglicky,“ volá za ním Henry, právě když dojde ke dveřím. „Vy i hospodyně, to jsem nečekal.“

Powell se zarazí, otočí se k němu čelem. Ve tváři kamenný výraz, stejný jako včera v noci. Silné čelisti nevypadají, že by se kdy propůjčily k úsměvu.

„Jeho lordstvo si to tak přeje,“ odsekává sluha jednotlivá slova. Ticho. Henry si na chvilku myslí, že nehodlá pokračovat, jenže pak – jako kdyby si uvědomil, že je třeba dalšího vysvětlení – Powell dodá: „Jeho přáním je, aby s ním veškeré služebnictvo hovořilo v anglickém jazyce.“ Zase ticho, tentokrát naprosto jasně nesouhlasné. „Není tu téměř nikdo z panstva, kdo by vládl místním jazykem, přestože jsou rození Velšané.“

Henry se zamračí. Julian včera přiznal, že ve zdejší řeči není nijak zběhlý, ale proč by velšská šlechta neuměla jazyk vlastní země? Má v úmyslu se optat, ale sluhovo chladné vystupování v Henrym vzbudí dojem, že žádné další informace už poskytovat nebude.

„Kde je dnes ráno vaše paní?“ zvolí namísto původního jiný dotaz.

„Paní Gwen se nachází stále na lůžku, pane,“ dostane se mu odpovědi. Powell vyslovuje ono „pane“ drobet nelibě, jak se zdá. „Paní Linette se budí brzy. Už zajela ke strážnímu domku, aby odhadla škody.“

Strážní domek. Vyčerpáním na něj zapomněl.

Linette je opravdu divoženka.

Tak tedy. Je naprosto jasné, že je to výjimečně nezávislá žena, jelikož žádná paní takto noblesní usedlosti by si na sebe nevzala mužské šaty, natož aby se odvážila hluboko do divočiny, ať už ve dne, či v noci. Nicméně i přes tyto stručné poznatky u ní Henry nezaznamenal žádné zvláštní známky duševní slabosti.

„Kdopak ty jsi, hmm?“

Henry ho následuje.