The Return of Ellie Black

© 2024 by Emiko Jean. This translation published by agreement with
Folio Literary Management, LLC and PRAVA I PREVODI Literary Agency.

Návrat Ellie

Emiko Jean

Odpovědná redaktorka: Eliška Škorpíková

Překlad: Gabriela Boška

Jazyková korektura: Renáta Malá

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2431

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN epub 978-80-7413-648-1

ISBN mobi 978-80-7413-649-8

Věnováno G & M.

Děkuji.

Jsem otřesena, ale stále věřím.

Prolog

TAKHLE TO ZAČÍNÁ:

Dívkou běžící lesem, s žilami napnutými adrenalinem. Vydechuje rychle a krátce, dech jí páchne po zvratkách. Za nehty má hlínu, na džínech čerstvé bláto a na mikině krev.

Brzy.

Brzy bude doma.

Před ní se vynořují obrazy. Semafor na hlavní ulici. Oprýskané okenice na jejich domě. Větrem ošlehaná podlaha obchodní rybářské lodi jejího otce.

V dáli zařve siréna a ona se přikrčí a zakryje si uši, protože ten zvuk jí prořízne lebku jako zmučený nářek. Svět se smrskne, rozostří a rozpije se ve šmouhu ostrých, křiklavých barev. Když se siréna ztiší, dívka znovu začne rozeznávat stromy kolem.

Počítá nádechy a výdechy, aby zpomalila tlukot vlastního srdce. Jedna. Dva. Tři. Pak začne počítat kroky. Čtyři. Pět. Šest. Kolik jich udělá, než ji někdo najde? Sedm. Osm. Devět. Nohy jí těžknou únavou. Došla už hodně daleko. Její stín před ní utíká, jako by si hráli na honěnou. Chyť si mě. Deset. Jedenáct. Dvanáct. Celé její tělo se třese. Možná by si měla sednout. Třináct. Čtrnáct. Patnáct. Přiměje se k dalšímu kroku. Slunce se zvedá výš za šedými mraky. Vzduch voní borovicemi a smůlou. Vodou a mechem. Voní jako život.

„Hej! Je všechno v pohodě?“ Za zatáčkou stezky se objeví dva turisté – otec a syn. Na zádech nesou nacpané batohy se spacáky stočenými navrchu. Jednomu z nich se na spodku batohu houpe konvice, druhému dva kovové hrnky. Dívka se k nim pomalu blíží.

Šestnáct. Sedmnáct. Osmnáct.

Otec rozpaží, jako by před ní chtěl syna ochránit, a ona se zarazí, sevřená jejich pohledy. V chlapcových hnědých očích zahlédne malinké zlaté flíčky, které jí připomenou někoho, koho kdysi znala. Její mysl klopýtne a v hlavě se jí vynoří nedávná vzpomínka.

Řekni, co bys udělala pro někoho, koho miluješ?

Cokoli. Udělala bych cokoli.

Otec si odkašle. „Slečno, jste v pořádku?“ Pečlivě si ji prohlíží a ona si představuje, co asi vidí. Špinavou kůži. Zacuchané vlasy. Vyhublé tělo. Mikinu se skvrnami od krve. Vypadá jako něco, co svět sežvýkal a vyplivl.

Syn nakrčí nos.

„Slečno?“ zopakuje otec, tentokrát důrazněji. Udělá jeden váhavý krok směrem k ní.

Dívka si olízne suché, popraskané rty a snaží se, aby její hlas zněl pevně. „Ano?“

„Jste v pořádku?“ zeptá se otec znovu.

Dívka mrkne. Zavrtí hlavou. Zadívá se do prázdna. „Ne, myslím, že ne.“

„Jak se jmenujete?“

„Jmenuju?“ Kdo je? Kým se stala? Nádobou. Přenositelnou, drženou, naplnitelnou.

„Ano, jak se jmenujete?“ Otec vyslovuje pomalu.

Dívka zaváhá. Někde uvnitř svoje jméno má. Někde hluboko ve tmě, kam ho schovala, aby bylo v bezpečí. Nepamatuj si ho. Nikdy ho nezapomeň. Narovná se a v duchu pro něj sáhne.

„Elizabeth,“ vydechne.

Ty čtyři slabiky nevyslovila celou věčnost. Své jméno. Své pravé jméno. Jméno, které pro ni vybrala matka, protože znělo tradičně, elegantně a královsky a neslo v sobě vše, v co pro svou dceru doufala – univerzita, kariéra, rodina, štěstí. Kdysi nosila své jméno hrdě jako korunu. Kdysi jí ho někdo šeptal s láskou do ucha.

S posledním škubnutím dívka vyrve své jméno zpět na svobodu. „Jmenuju se Elizabeth Blacková. Myslím, že jsem pohřešovaná.“

Kapitola
první

CHELSEY VZBUDÍ HLASITĚ VYZVÁNĚJÍCÍ telefon.

„Ne,“ zaúpí její manžel Noah. „Vypni to.“ Odvalí se od ní a matrace pod ním zavrže.

Chelsey se zvedne na loktech a zašmátrá po telefonu na nočním stolku. Je chvíli po půlnoci. Ztlumí zvonění a zamžourá na displej. „To je práce.“

„Doufám, že aspoň někdo umřel,“ zamumlá Noah.

Usměje se jeho jízlivému smyslu pro humor. Chelsey je policistka, vyšetřovatelka, takže je velmi pravděpodobné, že někdo zemřel.

„Detektivka Calhounová,“ řekne do telefonu, rozsvítí a posadí se na kraj postele, přičemž cítí, jak jí po zádech přeběhne mráz. Jaro v Coldwell Beach je vždycky mrazivé. Léto také. Místní oslavují, když teplota aspoň na pár dní přesáhne osmnáct stupňů. Tento kousek pobřeží Washingtonu se nachází mezi dvěma skalnatými útesy a je známý svým temperamentním počasím. Cestovatelé Lewis a Clark jej na svých mapách označili jako neobyvatelný.

„Chelsey.“ Na druhé straně se ozve hlas jejího šéfa, seržanta Abbotta. Chelsey už nemrká překvapením, když ji osloví křestním jménem. Nezáleží na tom, že její mužské protějšky oslovuje příjmením. Vůbec na tom nezáleží. „Volali mi. Našla se dívka.“ Seržant Abbott se na chvilku odmlčí. „Identifikovala se jako Elizabeth Blacková.“

To už Chelsey překvapí. Ellie Blacková. Živá? Už jsou to dva roky. Rychle vstane a přepne hovor na hlasitý odposlech.

Noah rozsvítí stolní lampičku. Na jeho krku visí zlatý řetízek se dvěma přívěsky. Jednadvacítka, což bývalo číslo jeho basketbalového dresu, a medailon se svatým. Chelsey si nepamatuje, který to přesně je, ale určitě jde o jednoho z duchovních bojovníků v zápase dobra se zlem. „Co?“ Posadí se a poškrábe se ve vousech.

Chelsey si přitiskne prst ke rtům a v zásuvce nočního stolku začne hledat tužku a papír, zatímco Abbott na ni chrlí informace. Ellie našli dva turisté v parku Capitol State Forest. Nadiktuje jí jejich telefonní čísla. Dívka byla převezena do nemocnice Legacy Memorial. Ještě nemají informace o jejím stavu. Chelsey si najde polohu nemocnice. Olympia. Dvě hodiny jihovýchodně od Coldwellu. „Chci tě v nemocnici.“

„Jsem na cestě.“ Natáhne si džíny.

„Douglas je na cestě na stezku, kde ji našli.“

Douglas, syn seržanta Abbotta. Zná ho od doby, kdy byly děti. Oba jejich tátové pracovali u policie. V době, kdy Chelseyin otec býval kapitánem, nebyl Dougův otec ani seržantem, ani Chelseyiným nadřízeným. Doug je o pár let starší než Chelsey. Než se rozhodl jít v otcových stopách, pár let se flákal. Stejně jako Chelsey ho Abbott nedávno povýšil na detektiva. Ona sice pracovala víc, ale nevadilo jí to. Opravdu. Jejich cesty se jen zřídkakdy kříží. Ona má na starosti oddělení rodinných krizí a Doug pracuje na protidrogovém.

Vzpomene si na jeden z pikniků policejního okrsku, když byli mladší. Když byla Lydia, Chelseyina sestra, ještě naživu. Doug se poflakoval se skupinou kluků, kteří si z Chelsey utahovali. Ptali se, jestli ji dovezli v bentó krabičce. Chelsey je adoptovaná. Japonka. Zbytek její rodiny má světlé vlasy a mléčně světlou kůži. I teď, po více než třiceti letech, ji ta vzpomínka bodá hluboko v útrobách. Cítí vodní meloun, který jí kvasí v žaludku. Vidí mraky zakrývající slunce a slyší smích ostatních, od kterého pak utekla pod vysoký dub, kde se utápěla v slzách. Od té doby Chelsey chodila se svěšenou hlavou a pohledem zabodnutým do země. Její tehdejší přítel si z ní kvůli tomu dělal srandu a napodoboval, jak se hrbila. Chelsey od té doby ušla dlouhou cestu. Ale stále myslí na Douga i na svého expřítele a další jim podobné, kteří se ji snažili zbrzdit.

„Chelsey, jsi tam?“

Dvakrát polkne. „Poslouchám.“

„Pokud je to Ellie Blacková, chci toho, kdo je za to zodpovědný. Chci ho zatknout, a to brzy.“

Chelsey se v reakci na rozkaz naježí, ale odsune ten pocit stranou. „Jasně.“ Vrazí ruku do rukávu trička a druhou drží telefon.

„Média se budou zajímat,“ pokračuje seržant. „Budou to bedlivě sledovat. A já taky. Nechci chyby.“

„Budu vás informovat.“

„To udělej,“ řekne.

Chelsey ukončí hovor, oblékne se a vlasy si sváže do úzkého culíku. Boty. Kde má boty?

„Slyšel jsem správně? Ellie Blacková se objevila?“ Noah za ní jde celým bytem. Je to hezký byt. Dočasný. Zdi jsou bílé. Popcornový strop. Gauč. Jídelní stůl. Většina věcí je Noahových. Včetně dvou zarámovaných plakátů Battlestar Galactica – jeden se slovy TAK PRAVÍME VŠICHNI pod zdvihnutou pěstí a další se siluetou nádherné Cylonky, který prohlašuje NIKDY NEZAPOMEŇTE, KDO JE NEPŘÍTEL. Chelsey i Noah jsou fanoušky sci-fi.

„Zatím to není potvrzené,“ odpoví Noahovi.

Nestává se to často, ale Chelsey už jednou nebo dvakrát během své kariéry zažila, že se někdo přihlásil jako ztracené dítě v naději, že ze zarmoucených rodičů vymámí peníze. Pár týdnů po Elliině zmizení uvalili její rodiče na svůj dům hypotéku, aby mohli nabídnout odměnu ve výši padesáti tisíc dolarů. Ale tohle načasování nesedí. Ellie se nepohřešuje dost dlouho na to, aby se fyzicky změnila k nepoznání. Dva roky, dva týdny a jeden den přesně. Chelsey si vyznačila výročí v kalendáři.

„Ježiš, jaká je pravděpodobnost?“ Noah se zastaví u krbu. Na římse stojí rámečky s fotografiemi. Jedna s Noahem v kšiltovce a taláru v den, kdy získal magisterský titul z pedagogiky. Na další je on a jeho rodina na rodeu s rodiči a všemi šesti dětmi v džínech a kovbojských kloboucích. Fotka ze svatby z radnice, kde se on a Chelsey rozhodli tajně vzít. A poslední s dospívající Chelsey od hlavy k patě v maskáčích, s puškou přehozenou přes rameno a mrtvým jelenem u nohou – její první úlovek. Během let na coldwellské střední škole se učila střílet broky, stahovat zvířata z kůže a používat kompas, aby našla cestu domů.

Chelsey přejde přes místnost do kuchyně. Ve vzduchu je stále cítit kari, které večeřeli. Na laminátovém pultu stojí trezor, v němž je uložená její zbraň s pouzdrem. Zatočí zámkem. Noah se podrbe na zátylku. Střelné zbraně mu vadí, ačkoli vyrostl na farmě a o víkendech střílel kojoty. Ačkoli si vzal detektivku.

„Zítra se asi nepůjdeme podívat na volné domy.“ Shrábne klíče z pultu a podá je Chelsey, která je sevře v dlani.

„Promiň.“ Je to polovičatá omluva. Chodili spolu rok a půl. Vzali se teprve před šesti měsíci a od té doby hledají dům. Dům, kde se usadí. Jenže Chelsey se na každé nemovitosti něco nelíbí.

„To je v pohodě. Chápu to.“ Ale v očích mu vězí zklamání. Chelseyina máma vždycky říkala: Když si vezmeš poldu, ve vztahu vás budou stovky. Ty, on a všechny případy a jejich rodiny.

„Nevím, na kdy to budeme moct přesunout,“ odpoví.

Noah se podrbe na čele. „Netrap se tím.“ V jeho výrazu se znovu objeví ten záchvěv. Začíná ho ten tanec unavovat? Chelsey neustále couvá, zatímco on jde do jejich vztahu po hlavě. Bylo to stejné i v době, když se potkali. Noah Chelsey naháněl.

V Peetově hospodě bylo tehdy večer před dvěma lety narváno. Chelsey byla ten den povýšena. Ellie Blacková zmizela hned ten následující. Poldové novou detektivku poplácávali po zádech, gratulovali, nabízeli jí pivo, ale ona odmítala. Už tak zůstala příliš dlouho. Noah se protlačil k baru vedle ní. Já jsem Noah, představil se. Právě jsem dokončil magistra pedagogiky. Teď supluju na střední škole, ale hledám něco na plný úvazek.

Chelsey se nikdy nezdáli lidé, kteří o sobě hned prozrazovali příliš mnoho.

Chci učit tělák, tělesnou výchovu, překřikoval okolní hluk.

Chelsey naznačila Timovi na baru, že chce platit.

Noah si položil ruku na hrudník, jako by se ho to gesto dotklo. Ty odcházíš? To ta zmínka o tom těláku, že jo?

Ne, nic proti učitelům, odpověděla Chelsey, zatímco podškrábla účet. Tim před ni postavil igelitovou tašku s jídlem.

Vyřiď kapitánovi pozdrav, řekl, zatímco si prohlížel Noaha.

Poděkovala mu a pak přesunula svůj pohled k Noahovi. Musím donést tátovi večeři. Její otec procházel chemoterapií a cítil se pod psa. Protivnější než činže. Skoro všechno mu chutnalo jako kov. Dokázal strávit jen pálivá kuřecí křidýlka a kyselé rybičky. Proklestila si cestu mezi těly a Noah ji následoval.

Půjdu s tebou, oznámil jí venku s rukama zaraženýma v kapsách a párou stoupající od úst do chladného jarního večera.

Odmlčela se a upřela na něj pohled. Vážím si toho, ale nemám zájem o vztah. Mám náročnou práci. Můj otec má rakovinu… Čekala, až to slovo na „r“ zapůsobí, až Noaha odežene.

Odhodlaně se usmál. Půjdu s tebou, zopakoval. Pomůžu.

Zasmála se. Vypadá to, že snad potřebuju pomoct?

Ne. Ale ti, kteří tak nevypadají, většinou potřebují pomoc nejvíc.

Nechtěla, aby se jí líbil. Trpíš nějakým divným mesiášským komplexem?

Jen když jde o hezké holky. Široce se usmál a jeho bílé zuby se zaleskly v hustých vousech.

Dobře. Vzala ho s sebou. Jeli jejím autem a ujistila se, že viděl její zbraň. Zahvízdal, když dorazili na místo. Hezký dům, prohodil a obdivoval sedlovou střechu.

Pojď. Odemkla dveře. Její táta seděl na pohovce a sledoval Ve jménu vlasti.

Kdo ksakru jste? zasípal, když uviděl Noaha. Jeho vlasy byly pryč, tváře se mu propadly a kůže zesinala. Láhev s kyslíkem odpočívala poblíž, nosní kanyla ležela odhozená na růžovém polštáři. Její matka ten gauč milovala.

Tati, rozčílila se. Tohle máš nosit. Usadila hadičku kolem jeho hlavy.

Na něco jsem se ptal, odvětil její otec ztěžka.

To je Noah. Sledoval mě domů.

Otec odmítl Noahovi potřást rukou. Rakovina, co? řekl Noah a nataženou paži nechal spadnout. Na farmě, kde jsem vyrůstal, jsme měli kobylu s rakovinou. Měla ráda CBD prášky od veterináře. Možná by to pomohlo.

Přirovnáváš mě ke koni, hochu?

Chelsey do jejich přestřelky nevstupovala. Čekala, jak se s tím Noah popere. Jestli ji poprosí, aby ho dovezla zpátky do baru. Ani si nesundala kabát.

Ne, pane, odpověděl Noah klidně s nezměněným výrazem. Ta kobyla byla mnohem příjemnější.

Chelseyin otec se překvapeně zasmál, vykašlal pár kapek krve a pokynul Noahovi, ať se posadí.

Chelsey jedním mrknutím zažene vzpomínku a s klíčky pověšenými na prstě se podívá na Noaha. „Musím jít.“

Letmo ji políbí na tvář. „Dávej na sebe pozor.“ To říká pokaždé. Jako by mohla zastavit kulku, cizí pěst nebo auto s opilcem za volantem.

Nacpe nohy do bot a seběhne schody do chladné noci. Noah čeká nahoře opřený o zárubeň dveří. Chelsey ho má stále v zorném poli, když nastupuje do auta, starého Oldsmobilu, který zdědila po otci. Na zadním okně je nálepka seriálu Firefly. Noah ji přinesl na jejich třetí rande. Během večeře s ním začala mluvit o tom, co to znamená být policistkou. Uvolnila se.

Zbytky večeře přinesli jejímu otci. Potom, když táta usnul ztracen v oblaku léků proti bolesti, Chelsey doprovodila Noaha k jeho dodávce. Políbil ji. Noc byla klidná, tichá, saténově černá. Rozepnula si halenku. On otevřel dveře auta. Vlezli dovnitř, shodili oblečení a jejich těla se propletla.

Zamilovala se do něho rychle.

Chelsey sdílí s Noahem skoro všechno. Ví o Lydii, její zesnulé sestře. Ví o rozvodu jejích rodičů. Ví, že den po Chelseyiných osmnáctých narozeninách se její matka sbalila a odstěhovala do Scottsdale v Arizoně. Ví o smrti jejího otce, protože u toho byl a stál po jejím boku, když si ho rakovina vzala. A Noah také ví o domě plném čtyřiceti let špatných vzpomínek a staromódního nábytku, který zdědila, když otec zemřel.

Ale neví všechno.

Když sedí za volantem, zamává mu a spolkne pocit viny a strachu. Dusivou kapku děsu. Nechce ho ztratit, ale nedokáže si ho udržet, aniž by se vzdala něčeho jiného. Nastartuje auto, zařadí zpátečku a zacouvá. Přední světla ozáří Noahovu siluetu.

Kapitola
druhá

CHELSEY JE NA CESTĚ do Olympie už třicet minut, když konečně uvolní ruce svírající volant. Není tu žádný provoz kromě občasných nákladních aut. Na dvouproudé silnici nesvítí ani lampy. Zapne dálková světla a zaboří se hlouběji do sedačky. Tenhle úzký pruh země je jedinou cestou do Coldwellu. Na jedné straně ji lemují tmavé stromy a šedé útesy třpytící se ve stříbřitém měsíčním světle, na druhé bíle ohraničený oceán, od kterého ji dělí jen tenké kovové zábradlí. Jednoho dne tsunami strhne tuhle silnici a Coldwell zůstane odříznutý. Nadechne se. Tu cestu zná už nazpaměť a může si dovolit přemýšlet. Povolit. Ztratit se ve vzpomínkách.

Ellie Blacková.

Vzpomene si na ten první hovor před dvěma lety den po tom, co potkala Noaha. Praskání v rádiu a skřípavý hlas dispečerky oznamující, že sedmnáctiletá dívka se nevrátila domů z přespání u kamarádky.

Chelsey se okamžitě na hlavní ulici otočila a vylidněnými uličkami Coldwellu zamířila přímo k domu Blackových. Nepamatuje si, kdy se město začalo měnit. Eroze byla pomalá, voda ukrajovala skálu centimetr po centimetru. Nejprve vyházeli třicet procent zaměstnanců školy. Pak zavřeli knihovnu. Potom společenské středisko, které kdysi bylo centrem všeho dění. Když byla Chelsey mladší, děti se v létě koupaly v bazénu. Na podzim hrály fotbal. V zimě basketbal. Na jaře se tam vyučovala řemesla. Teď byla budova zabedněná a pomalu podléhala slané vodě a bouřím. A děti? Donucené zabavit se uvnitř domovů nebo v lesích.

Blackovi žili na severní straně, v sousedství obydleném převážně rodinami rybářů a zaměstnanců konzervárny. Domy se krčily za přerostlými tisy, zhnědlými trávníky a ploty z pletiva.

Chelsey přešla přes verandu z měkkého, promáčeného dřeva a zaklepala na dveře Blackových. Otevřel jí Doug. V té době byl ještě pochůzkář, ne detektiv. Ahoj. Usmíval se široce. Byl mladý, hloupý a až příliš nadšený z toho, že byl na místě první. Začal jsem s výslechem.

Měl jsi na mě počkat, odpověděla mu Chelsey.

Jeho tváře zrůžověly. Promiň.

Jimmy, Elliin otec, prošel kolem Douga, aby se představil. Jimmy Black. Natáhl ruku a Chelsey si s ním potřásla.

Detektivka Calhounouvá, policejní sbor Coldwell.

Jimmy přimhouřil oči. Jak dlouho jste u sboru?

To kvůli Chelseyinu obličeji bez vrásek a s překvapivě asijskými rysy. Viděla v Jimmyho výrazu pochyby, úvahy o tom, jestli není Chelsey moc mladá a moc cizí. Mluví vůbec anglicky? Sloužím už skoro dekádu, řekla se sklopenýma očima, ale pak sebevědomě vzhlédla. Ráda bych se soustředila na Elizabeth. Můžeme mluvit o ní? Později si pogratulovala. Byla v pohodě. Soustředěná. Přestože šlo o její první detektivní případ. Přestože jí srdce neklidně a lehkovážně bušilo. Někdy uvažovala o tom, jak malá si připadala. O rukou, které ji tak vytvarovaly a udolaly.

Jimmymu to stačilo. Pustil ji dovnitř. Díky, že jste přijela, detektivko.

Říkejte mi Chelsey, odvětila a přešla do obýváku. Na vybledlé pohovce z modrého sametu seděla Kat, Elliina matka, a držela v dlaních hrnek s nedopitou kávou. Jimmy se posadil vedle své ženy, dost blízko, aby se mohli navzájem dotknout, ale nedotýkali se. Oba seděli toporně, jako by se připravovali na náhlý poryv větru.

Chelsey se posadila do prošoupaného kostkovaného křesla naproti. Řekněte mi, o co jde, začala. Dispečerka mi sdělila, že vaše dcera se nevrátila domů.

Doug se postavil ke dveřím s rukama za opaskem, rozkročenýma nohama a nadouvajícím se hrudníkem.

Kat se zahleděla do hrnku. Zkoušela jsem Ellie volat, odpověděla bezvýrazně, což Chelsey pochopila jako následek šoku. Všichni si myslí, že jim se to stát nemůže. Pak jsem zavolala Indii.

Chelsey viděla do kuchyně, kde stál koš na tříděný odpad přetékající prázdnými láhvemi od vína, whiskey, tequilly. Jedna ze skříněk měla ve dvířkách díru, jako by jí prošla pěst. Chelsey při tom pohledu vystrčila bradu. Co se stalo s tou skříňkou?

Prorazil jsem ji, přiznal Jimmy klidně. Až příliš klidně? Naštval jsem se.

Před nebo po tom, co Ellie zmizela? Vzduch v místnosti se zastavil a začal pulzovat. Kat svěsila hlavu. Stud? Rozpaky? Strach?

Před, odpověděl Jimmy tiše. Nemám co skrývat. Chcete otisky? Chcete prohledat dům? Poslužte si.

Dobře. Ráda bych se tu porozhlédla. Zvláště v Elliině pokoji, ale to počká, odvětila Chelsey. Zařadila Jimmyho zpět na seznam podezřelých. Vrátila se ke Kat. Kdo je India?

Kat polkla. Moc ji neznám. Ellie nemá moc přátel. Její jméno jsem poprvé slyšela před týdnem. Díky bohu jsem trvala na tom, aby mi Ellie dala její číslo. Ellie měla zůstat přes noc u Indie doma. Ale India mi řekla, že Ellie naposledy viděla u nějakého motelu. Měly večírek. Kat položila hrnek na konferenční stolek. Mám pocit, že jsem se ocitla v jiném vesmíru. Jak se tohle může dít?

Existuje mnoho způsobů, jak a proč se člověk může ztratit, ale Chelsey se rozhodla si je zatím nechat pro sebe. Kat toho moc nevěděla a Jimmy byl v té době v práci.

Ellie se určitě ukáže. Znáte holky, přidal se Doug. Napadají je šílené věci a pak utíkají. Chelsey zacukaly rty. Nesnášela tenhle předsudek, že narodit se jako žena automaticky znamenalo něčím se provinit.

Jimmy vstal se zaťatými pěstmi. Byl to velký chlap, který si nechával u hlavních dveří baseballovou pálku. Ona taková není. Moje dcera taková není. Udělal krok k Dougovi. Ellie by jen tak neutekla.

Chelsey rychle postavila svých sto padesát centimetrů mezi ně ve snaze zabránit rvačce. Zároveň v hlavě počítala, kolik kroků Jimmy potřebuje, aby se dostal k pálce. Dva, možná tři? Strážníku Abbotte, promluvila, jděte se prosím projít. Nebyla to nabídka.

P-pardon, zakoktal Doug se zvednutýma rukama. Nechtěl jsem vás urazit. Vycouval ze dveří a postával na trávníku s telefonem v ruce. Doug rád natáčel videa a sdílel je na sociálních sítích. Kristepane. Typické prostřední dítě, vždy nažhavený všechny kolem potěšit.

Je pravda, co řekl? Naděje se zaleskla v Katiných očích. Stává se to pořád?

Statistika byla v těchto případech Chelseyinou nejlepší kamarádkou. V případech dívek v Elliině věku, od šestnácti do jednadvaceti, se jich osmdesát jedna procent vrátí. Nedodala, že šance se sníží na půl procenta po uplynutí dvaceti čtyř hodin. Raději nechávala věcem volný průběh. Teď mi řekněte něco víc o Ellie.

Kat začala výčtem nedůležitých faktů: Ellie je svéhlavá. Někdy tvrdohlavá. Nemá perfektní známky, ale je opravdu chytrá. Jimmy, pamatuješ si, jak dostala tu skvělou známku z testu v páté třídě? Nemá moc přátel, ale její kluk, Danny, ji zbožňuje.

Detaily, které měly ukázat, jak výjimečná Ellie je. Důkaz o tom, že si zaslouží, aby po ní pátrali, aby ji našli. Kat nemohla vědět, že každému případu přísluší částka, která je pečlivě spočítaná. Násobená bohatstvím rodiny a dělená rasou a náboženstvím. Čím tmavší a chudší dívka, tím méně peněz a času na ni sbor má. Veřejnost se bouří méně, když zmizí jedna z takových dívek. Možná Elliina matka cítila, že některé dcery mají větší cenu než jiné. Nebyla to praxe, s níž by Chelsey souzněla, ale byla to realita, ať se tomu bránila jakkoli.

Chelsey prohledala Elliin pokoj, slíbila rodičům, že zavolá, až bude vědět víc, a odešla. Nešlo o naléhavý případ. Zatím ne. Její boty, telefon ani krev se zatím nenašly. Kat ještě nebrečela, ne tím hltavým, vzlykajícím způsobem, který zachvátí celé tělo. A celá existence rodiny Blackových se zatím nesmrskla na snahu přežít každý další den.

I tak Chelsey rychle prošla celý standardní proces vyslechnutí každého, kdo Ellie naposledy viděl. Začala s Indií.

Podívejte. Ellie a já jsme spolu byly venku jen párkrát. Bavily jsme se spolu, ale nejsme žádný blízký kámošky, oznámila jí India skrze rozviklané síťové dveře. Měla podomácku odbarvené platinové blond vlasy a malinký kroužek v nose, který od sebe odrážel světlo. Chelsey cítila alkohol vypařující se z jejích pórů. India měla kocovinu. Byl to stejně nápad Ellie, pokračovala.

Co byl její nápad? pobídla ji Chelsey. Na zahradě přistál řvoucí racek.

Ten večírek. Já jsem ji tam dovezla, to bylo všechno. Nejsem její hlídačka.

Jistě. Víc než Elliino zmizení jí vadilo, že by mohla mít problémy. Ten večírek mě nezajímá. Jestli jste pili nebo brali drogy, ujistila ji Chelsey. Jen chci najít Ellie. To Indii uklidnilo natolik, že souhlasila, že Chelsey pošle fotky z večírku. Chelsey pomocí fotografií sestavila časovou osu. Dvacet tři třicet jedna byl poslední moment, kdy se Ellie objevila na fotkách z motelového pokoje. Ve dvacet tři třicet devět byla pryč. V jednu chvíli tam byla a pak ne, jako motýl vtažený tornádem.

Jako dalšího Chelsey vyslechla Daniela Partridge, Elliina přítele. Byl jsem doma a spal jsem, prohlásil, zatímco netrpělivě klepal nohou. Seděli u něj doma u malého vestavěného stolu s dřevěnými lavicemi s klasy pšenice vyřezanými po stranách.

Je někdo, kdo ti to může dosvědčit? Chelsey na něj zírala bez mrknutí. Lydia, její sestra, jí kvůli tomu pohledu říkala „liško“. Většina zločinů je spáchána někým, koho oběť zná. Danny se zdál jako fajn kluk. Ale byli to právě fajn kluci, na koho si musela dávat pozor. Ti zlí nosili svoje zločiny tak, že je každý mohl vidět. Vystavovali svoje emoční traumata všem na odiv. Fajn kluci je pohřbívali hluboko.

Danielova noha se uklidnila. Jeho oči se zúžily. Rodiče byli v práci, ale máma mi dovezla večeři. Jeho rodiče vlastnili bar a restauraci Fishtrap na hlavní ulici. Chelsey si vzpomněla, že pár měsíců předtím někdo budovu poničil a přes všechna přední okna restaurace se táhla neonově oranžová slova RUDOCH a VRAŤTE SE DO REZERVACE. Partridgeovi byli Činukové. Nainstalovali kamery, vyčistili posprejovaná okna a vyvěsili do nich svou kmenovou vlajku.

Ráda bych tvojí mámě zavolala, pokud to nevadí, řekla Chelsey. Potvrdila si tvoji verzi.

Danny vyskočil z lavice a trhavě otevíral jednu kuchyňskou zásuvku za druhou, než našel kus papíru a tužku z místního rybářského obchodu. Naštvaně na něj napsal matčino jméno a číslo a hodil papír na stůl. Poslužte si.

Chelsey ho urazila. Ale podezřelý byl každý. Sledovala i Kat a Jima. Způsob, jakým drželi své hrnky s kávou. Svírali je příliš těsně? Drželi je příliš uvolněně? O jakých detailech se zmínili? Mluvili moc košatě nebo moc vágně? Pravda chodí po špičkách a po velmi tenké hraně.

Ukázalo se, že Danny měl důvod cítit se uraženě. Nebyl celou noc doma, jak tvrdil. Lhal a schovával to za svoje rozhořčení.

Pak si promluvila s ostatními z večírku a učiteli z Elliiny školy. Zprávy o Ellie kolísaly od špatných k horším. Byla hrozně falešná. Předstírala, že je bohatá, řekl jeden spolužák. Tahle? Vždycky jsem si myslela, že se jednoho dne nechá zabít, prohlásila jedna z učitelek tak samolibě, že se Chelsey chtělo zvracet.

Déšť dopadá na přední sklo a vytrhne Chelsey z rozjímání. Pustí stěrače. Je už blízko Olympie. Blízko Ellie. Za třicet minut bude v nemocnici. To vědomí jí stahuje hrudník jako laso. Dálnice se rozšiřuje na tři pruhy. Jezdí tu víc aut, návěsů, stojí tu víc fastfoodových řetězců, různé motely a čerpací stanice. Pohledem přelétne svůj telefon ležící na sedadle spolujezdce. Měla by zavolat Jimmymu a Kat.

Jimmy s Chelsey udržoval kontakt. Naposledy ho viděla před pěti měsíci. Z jeho návštěv okrsku se stal zvyk. Přicházel hned, jak otevřeli, v mozolnatých rukou přinášel konvičku s kávou a tucet donutů z Cottage Bakery. Naposledy je nechal u Suzette na recepci, zatímco s ní nezávazně konverzoval o jejím muži a vnoučatech. Narovnal se, když uviděl Chelsey, která ho odvedla do soukromé místnosti a zavřela za nimi dveře. Seděli naproti sobě, mezi nimi stál stůl a započali svůj rituál. Začali odlehčeně.

Jak se vám daří, Jime?

Dobře, odpověděl.

A Kat?

Ale tak víte, má dobré i špatné dny. Sam se sem brzy přestěhuje s rodinou, to ji trochu rozveselilo.

Ellie měla starší sestru Sam. Narodily se deset let od sebe. Nebyly si blízké. Ne jako Chelsey s Lydií. Jí a Lydii možná nekolovala v žilách stejná krev, ale ve všem ostatním byly sestry. Jste jako dva hrášky v lusku, říkávala jejich matka

To je dobře, řekla Chelsey.

Co vy? Jak se má ten váš muž? Viděl jsem ho v novinách, když dostal tým do státního kola. Noah zrovna dokončil svůj první rok na střední škole v Ilwacu jako trenér basketbalu a dovedl svůj tým do státního turnaje 2A. Zničilo ho, když prohráli. Jel se svými bratry na chatu svých rodičů, aby na to zapomněl.

Noah je v pohodě. Chelsey ztichla, protože věděla, na co se Jimmy přišel zeptat. Mohli jít rovnou k věci. Přistupovala k těmto konverzacím, jako by uspávala starého psa. Proč to oddalovat? Nemáme žádné nové stopy, Jime, řekla jemně. Víte, že bych vám zavolala.

Jimmy vydechl a sundal si čepici, jejíž kšilt držel v dlaních. Jeho vlasy trčely v malých chomáčích hnědé a šedé. Můžu se podívat?

Jistě. Chelsey vyzvedla standardní lepenkovou krabici z oddělení důkazů. Položila ji na svůj stůl a připomněla Jimmymu, aby neotevíral plastové sáčky. Případ je pořád otevřený.

Jimmy přikývl. Znal pravidla. Pokaždé to bylo stejné. Nejprve pročetl policejní záznam. Pak výpovědi svědků. Hledal cokoli, co mohla Chelsey přehlédnout. Jakýkoli kousek informace, který by mohl přispět k oživení případu Elliina zmizení. Naposledy si prohlédl hmotné důkazy a s každým kouskem zacházel jako s rozpadající se relikvií – jedna z Elliiných bot, mobil s prasklým displejem, štěrk od krve, fotografie z kamerových záznamů z motelu a z letničního kostela v sousedství, snímky celého parkoviště, kde byly Elliiny věci objeveny. Návěsy a roztroušená auta blokovaly jakýkoli výhled na Ellie. Chelsey vypátrala vlastníka každého auta, kterého mohla. Nikdo nic neviděl.

Jen mi řekněte, že věříte, že tam někde pořád je.

Chelsey začala vracet obsah do krabice. Byly tohle poslední věci, které Ellie držela? Co by ty předměty řekly, kdyby mohly mluvit? Jaká tajemství by vyzradily?

Případ je stále otevřený. Nepřestanu, dokud se Ellie nenajde, slíbila, protože věřila. Možná to bylo hloupé, ale musela věřit. Pořezala se o ostrou čepel naděje.

Jimmy tvrdě kývnul a s omluvou se roztřásl. Chelsey ho nechala beze slova odejít. Věděla, že Jimmy Black, stejně jako většina mužů, potřeboval soukromí, když se hroutil.

Chelsey se nadechne a vypluje ze vzpomínek, když pomalu zastavuje na červenou. Ukazatel k nemocnici Legacy Memorial visí na sloupu u křižovatky. Je to tady. Zvedne telefon a vytočí Blackovy. Telefon zvoní a zvoní. Dva roky. Dva týdny. Jeden den.

Od doby, co se Ellie ztratila, se Chelsey přihlásila ke každému případu, v němž šlo o násilí na ženách. Neustále má příliš mnoho práce. Všechny ty zmlácené, zmrzačené ženy s modřinami Chelsey vítá ve svých vodách. Je to druh pokání – tak tomu Chelsey rozumí. Nemohla zachránit Lydii. Nedokázala vyřešit Elliin případ.

Na druhé straně ustane vyzvánění a ve sluchátku se ozve hlas.

„Jo,“ řekne Jimmy. V pozadí křičí televize, ale jeho hlas ospale skřípe.

„Ahoj Jimmy, to jsem já, Chelsey. Máte tam Kat? Mám novinky.“ Čeká, až Jimmy vzbudí Kat, a myslí na jejich dceru. Pozoruje Ellie ve spirále vlastní mysli, jak stojí ve stínu prázdné zákruty. Tichá. Čeká, až přijde její chvíle.

A ta přišla teď.

I

DŘÍV MĚ FASCINOVALY příběhy pohřešovaných dívek.

Titulky zněly vždy tak provokativně. Tak neodolatelně. Bylo to podobné jako sledovat autonehodu ve zpomaleném záběru. V té době jsem o těch holkách nepřemýšlela jako o opravdových lidech. Ne jako o živých, dýchajících lidských bytostech, které někdo týral a dotlačil až na pokraj zhroucení. To by se mi přece nikdy nemohlo stát. Nikdy. Stydím se, že se ten malý kousek mě cítil tak povýšeně. Myslela jsem si, že jsem nepřemožitelná.

Ale pak jsem zjistila, jak to opravdu je. Zjistila jsem, že nepotřebuju okovy nebo řetězy, které by mě držely svázanou. Stačily hradby tvořené nedotčeným lesem. A strach. Ten druh, který hnisá a mokvá a vyvolává cukání v končetinách. Ano. Nejlepší vězení vznikají v našich vlastních myslích.

Když se ztratí dítě, prvních dvacet čtyři hodin je rozhodujících. Hraje se o čas. Sbírají se fakta a všechno se zaznamenává. Kam dítě šlo? Kdo ho viděl? Co dělalo?

Ulehčíme si to. Dám vám časovou osu mého únosu.

Ten den začal jako každý jiný. Kolem sedmé ráno mě India vyzvedla na cestě do školy. Stála jsem v kuchyni a jedla cereálie. Ulicí se rozezněl klakson jejího auta. Strčila jsem poslední plnou lžíci barevných lupínků do pusy.

Do kuchyně přišla máma. Byla ospalá a v tátově mikině a kalhotách od pyžama s vánočními věnci vypadala jako malá holka. Byl květen. Opřela se o kuchyňskou linku a složila hlavu do dlaní. Den předtím mě donutila, abych s ní šla do práce. Zůstaly jsme po zavíračce, aby mohla pít s kamarádkami. Musela jsem nás pak dovést domů. Promnula si obličej a zúžila oči při pohledu na moje nohy. „Prokrista, Ellie.“

Na džíny jsem si fixem namalovala padající hvězdy, šípy propichující srdce a lidské tělo s koňskou hlavou. „Co?“

„Co myslíš? Ty džíny byly úplně nové. Teď jsem ti je koupila.“

Máma se vždycky strachovala o peníze. O to, kolik věci stály. Kolik jsem já stála. Někdy mě napadlo, jestli jsem ji nenáviděla. Bolelo mě z toho u srdce. Pak jsem se zamyslela, jestli ona nenáviděla mě. Což bolelo ještě víc. „Příště si koupím vlastní džíny.“ Taky jsem plánovala si koupit nový telefon. Tak to všechno začalo. Mobilem. Můj byl starý a od úplné smrti ho dělily asi dvě hodiny pomalého života. Zdědila jsem ho po mámě. Když jsem něco chtěla, neměla jsem problém pro to udělat cokoli.

Opřela se o linku hned pod skříňkou, kterou táta minulý týden rozmlátil. Naštval se na mě. „Za jaké peníze? Ellie… o tom to přece není.“

Túút. Túúút. Túúúút.

Máma si zakryla uši. „Kriste,“ zaklela znovu. „To je Danny? Prosím tě, řekni mu, ať se s tím klaksonem uklidní.“

Protočila jsem oči a s rachotem hodila misku se lžičkou do dřezu. Máma sebou škubla. Ten starý porcelánový dřez byl v domě odnepaměti a rozbili jsme v něm víc nádobí, než umyli. Ale miska zůstala celá a já si pamatuju, jak jsem si pomyslela: Můj šťastný den. Cítím se jako úplná blbka, když si na to vzpomenu.

Vyřítila jsem se z kuchyně a popadla svůj batoh. „To není Danny. To je India. Dneska přespím u ní.“ Ta lež mi sklouzla z jazyka jako nic. Měla jsem mnohem větší plány než spát u Indie. Na ohýbání pravdy jsem vždycky měla výjimečný talent. Řekni cokoli dost přesvědčivě a přesvědčíš i samu sebe. „Vzpomínáš?“ Popíchla jsem mámu. „Říkala jsem ti to včera večer.“

„Aha, jasně. Asi bych se s ní někdy měla potkat. Pošli mi její číslo, prosím.“

„Jasně,“ slíbila jsem a opustila jsem kuchyni.

„A přijď zítra brzy!“ zavolala za mnou ještě máma, než jsem vyšla ze dveří. „Půjdeme se Sam nakupovat věci pro dítě.“

Indiin klakson znovu zařval.

„Jo,“ zavolala jsem přes rameno s batohem v ruce. „Nemůžu se dočkat.“ Máma se nás snažila sblížit, mě a Sam, v naději, že se z nás stanou nejlepší kamarádky. Ale neměly jsme nic společného, rozhodně ne věk. Problém byl… Sam si myslela, že se chovám jako dítě, takže tak ke mně i přistupovala. Naposledy, co jsem Sam viděla, mě obvinila, že jsem jí ukradla občanku. Nemůžu uvěřit, že si vůbec myslíš, že bych něco takovýho udělala, řekla jsem jí rozhořčeně.

Sam si složila ruce na svém vyčnívajícím břiše. Měla jsem ji v peněžence, když jsem včera přišla, a teď je pryč. Jen tak nezmizela, Ellie. Pak povolila. Mámě to neřeknu, když mi ji vrátíš, ok?

Ale já trvala na tom, že ji nemám.

Venku u chodníku stál Indiin hatchback. Vrhla jsem se dopředu a batoh jsem nacpala pod nohy. V reprácích vyhrával David Bowie. Indiiny téměř bílé vlasy zářily v ranním světle. Vnitřek jejího auta páchl zatuchlinou, hřebíčkovými cigaretami a vyčpělou kávou. Odklopila jsem stínítko a nanesla oční linky. Odjely jsme se širokými a nakažlivými úsměvy – tak bezstarostné, tak svobodné… Neměly jsme ani ponětí, kolik času mi zbývalo.

V 7:24 jsme dorazily do školy. Ranní hodiny se slily dohromady. Biologie. Angličtina. Tělák. Byla jsem přítomná a započtená ve všech třídách. Jeremy Davis, Lindsay Jacksonová a Steven Laurier si možná pamatují, jak mi mezi hodinami nenápadně vkládali dvacky do ruky.

V 12:09 jsem na školních schodech zhltla sendvič z automatu. Pamatuju si slova BEZPEČNĚ, ZODPOVĚDNĚ A S ÚCTOU napsaná žlutě na sloupech. Pak mě za pas uchopila něčí ruka. Překvapená jsem se otočila.

„El.“

Byl to on. Hnědá pleť, chlapecký obličej, něžné oči, ten typ, který neuměl moc dobře skrývat emoce. Tmavé lesklé vlasy mu sahaly po ramena. Danny. Můj kluk. Nejlepší přítel. Láska mého života. Už jste to někdy k někomu cítily? Jako byste vy dva vynalezli lásku?

Danny se zašklebil na můj z poloviny snědený sendvič. „Vaječná pomazánka z automatu. Statečná holka.“

Pokrčila jsem rameny. „Ráda žiju na hraně.“

„Já vím. Jaké to je mít zase svobodu?“

Zmínila jsem se, že jsem byla na týden vyloučená? Za držení drog na školních pozemcích. Měla jsem malinko trávy ve skříňce. To není ve Washingtonu nelegální, ale ještě jsem nezletilá. Zavolali i policii. Moji rodiče mi dali zaracha, proto jsem byla den předtím s mámou v práci.

„Skvělý.“ Zasalutovala jsem. „Jsem úplně napravená. Připravená na počestný život.“

„Tak to nevím. Já mám docela slabost pro zlobivý holky.“

Políbili jsme se přímo před školou. Zvonek oznámil, že mám minutu na to, abych se rozloučila s Dannym a dostavila se do třídy. „Dneska večer přijedeš, ne?“ zeptala jsem se. Rulička dvacek a občanka mé sestry mě pálily v kapse batohu.

Dannymu zacukaly rty. Nepodíval se mi do očí. „Jo, chtěl jsem ti to říct. Nemůžu. Musím zítra ráno na plac do restaurace. Potřebuju se vyspat. Musím brzy vstávat.“

„Jako fakt?“ vydechla jsem.

„No tak, El.“

„No tak, D. Je to důležitý.“

Ale vážně nebylo. Chtěla jsem nový telefon. Ukradla jsem Sam její občanku a plánovala jsem party v motelu, za kterou jsem vybírala od všech dvacet babek, abych nakoupila pití a nechala je pít, kolik chtěli. Plán měl skvělou ziskovost, dost na to, abych si koupila repasovaný telefon. Chtěla jsem, aby Danny zůstal v noci se mnou. Zas to slovo. Chtít. To byl ten problém? Chtěla jsem toho moc? Hodně přemýšlím nad tím, že všechno, co se stalo, byla moje chyba.

„Promiň, nemůžu,“ řekl. Chodba se vylidňovala. Dveře tříd se zavíraly. Danny přitiskl čelo na moje. „Miluju tě.“

Neopětovala jsem. Odepírání lásky byla hra o moc a já se vyžívala ve zlomyslnosti.

Danny si povzdechl. „Opravdu se kvůli tomuhle pohádáme?“

„To asi záleží na tobě.“

Zamračila jsem se. Políbil koutek mých úst. To byl náš poslední polibek. Kéž bych to věděla. Držela bych se ho. Chytila bych ho za ruku trochu pevněji. Rozloučila bych se s ním.

Ve 13:03, 14:30 a 14:55 jsme si s Dannym vyměnily záplavu zpráv. Za jejich obsah se stydím, takže vám musí stačit, že jsem se snažila, aby se můj přítel cítil provinile kvůli tomu, že musel pracovat. Vybavím si spoustu momentů, na které nejsem hrdá. Tenhle patří mezi ně. Ale byla jsem sobecká. Byla jsem ta, která ostatní přesvědčovala, především Dannyho, aby dělali věci, které by neměli. Měla jsem mu radši říct, že mi bude chybět. Měla jsem mu napsat, ať na to zapomene, že je to celé blbý nápad. Telefon není tak důležitý. Pojďme radši do kina. Ale byla jsem tvrdohlavá. Sobecká. Lehkomyslná.

15:07. Zase pozdě, ale tentokrát ne mou vinou. Suplující učitel angličtiny nás držel jako rukojmí dvě minuty po zvonění, abychom dokončili báseň o sněhulákovi a vřesovišti.

India na mě čekala v autě. Vyjely jsme ze školního parkoviště ve stejnou chvíli, kdy odjížděl poslední autobus, kolem 15:20.

V 15:45 jsem opustily Coldwell. Vyťukala jsem mámě zprávu: NEZAPOMEŇ, ŽE DNESKA SPÍM U INDIE. Přidala jsem Indiino číslo. Pak další Dannymu: BUDE TAM WILL GUNNER. Byl to poslední pokus donutit Dannyho, aby přijel. S Willem jsem chodila před Dannym. Před rokem odmaturoval a odešel na školu s částečným baseballovým stipendiem. Domů jezdil během prázdnin a často se snažil dát to se mnou zase dohromady.

„Chceš jednu?“ India mi nabídla balíček hřebíčkových cigaret. Ušklíbla jsem se a zavrtěla hlavou. Pokrčila rameny, jednu vycvrnkla a podržela si ji v zubech. Jednou rukou držela volant, druhou si zapálila a mně se celý manévr zdál zvláštně elegantní. „Ale no tak.“ Stiskla mi stehno. „Trochu života, kočko. Danny změní názor.“

Řekla jsem Indii všechno, jen jsem vynechala tu část o Dannyho práci. A přidala jsem část, ve které byl příliš unavený. Možná jsem ho nazvala srabem. No a co, že jsem na sebe strhla trochu jejího soucitu? Každý příběh potřebuje záporáka. Zkontrolovala jsem telefon. Žádná zpráva od Dannyho. BUĎ RÁNO BRZY DOMA, napsala mi máma. NEZAPOMEŇ, ŽE PŘIJEDE SAM.

India si zívla a já jí do pusy strčila prst. Skoro sjela ze silnice. Za námi zavřískal klakson a kolem nás prosvištěl sedan. India si držela ruku na hrudníku, smála se a snažila se auto srovnat.

Jely jsme přes most do Astorie a z rádia hrála píseň o tom, jak noc dokáže lámat srdce. India zastavila na parkovišti motelu Riverbend, hned pod cedulí inzerující jejich hodinové a denní sazby. „Takhle dobrý?“

„Perfektní,“ řekla jsem.

India natáhla ruku. „India.“