Orwell na steroidech

Kupka — Neff
Hnát — Thakur-Weigoldová
Romancov — Kofroň
Skořepa — Tenconiová
Novák — Lamser
Horská — Knap
Kysilka — Beneš
Uherík — Salzmanová
Čábelová — Kartous
Lalka — Špidla
Chlupatý — Kinský

Roman Chlupatý (ed.)

© Roman Chlupatý, 2020

© 65. pole, 2020

ISBN 978-80-88268-43-7 (tisk)

ISBN 978-80-88268-46-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-47-5 (MOBI)

Zajímám se o svoji budoucnost,
protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Charlie Chaplin

Očekávejte neočekávatelné, radil jsem od počátku druhé dekády špičkám politiky, byznysu a financí, s nimiž jsem se potkával. Odpovědí mi byla převážně apatie zaštítěná tím, že business as usual funguje, a místy dokonce nevraživost. Jeden z dávných přátel, majitel úspěšné středně velké firmy, mě například emotivně poslal do… slonovinové věže s poukazem na to, že je to stále těsnější regulatorní kazajka, a nikoli všudypřítomný chaos, co ho trápí. Něco podobného se lidem soustředěným na detail těžko rozporovalo. Řešili stromy a přitom ignorovali les nejistoty na obzoru.

To, že se neznámo blíží, mi krátce po vypuknutí největší hospodářské krize od Velké deprese začala signalizovat jak některá data, tak i rozhovory s pány a kmány v rozličných koutech světa. S tím, jak roky ubíhaly, se postupně začala tato abstraktní hrozba – a s ní spojené příležitosti! – propisovat do reality kolem nás: Obchodní a podle části zasvěcených už „totální“ mocenské války ničí zavedené pořádky na globální scéně; v důsledku technologické (r)evoluce implodují osvědčené obchodní modely a mizí hranice sektorů; neschopnost politiků reagovat na tyto a související výzvy vyvolává nevraživost, která je z pohledu moderních demokracií bezprecedentní.

Nejde přitom o žádnou běžnou turbulenci, shrnují autoritativně analytici McKinsey Global Institute, ale o změnu desetkrát rychlejší a působící s třistakrát vyšší razancí, než vyvolala průmyslová revoluce. Její příčinou je hned několik megatrendů, které by našimi životy významně zacvičily samy o sobě. Ale vzhledem k tomu, že se dnes historické milníky urbanizace a demografie potkávají s mocenským rebalancem a příchodem nového technologického paradigmatu – a to vše je doplněno environmentální degradací –, musíme se dnes vypořádat jak s jednotlivými trendy, tak i jejich multiplikačním efektem. Jedinou konstantou tak bude změna. A hodně rychlá.

Pandemie covidu-19, která svět zasáhla v první polovině roku 2020, realitu nastartovaného historického zlomu se vším špatným a dobrým, co k tomu patří, odkryla naplno. Krizová solidarita mezi státy byla podstatně více než kdykoli od pádu Berlínské zdi diktována mocenskými zájmy a sférami vlivu, o to efektivnější ale byla na úrovni neformálních (virtuálních) skupin a lokálních komunit. Firmy kolabovaly kvůli závislosti na příliš dlouhých dodavatelských řetězcích, mnohé však dokázaly během pár dnů vstát z popela a přizpůsobit svou výrobu potřebě a možnostem. Nošení roušek se zpolitizovalo a zvýšilo už tak obrovskou polarizaci ve společnosti; podpora zdravotníků a dalších v první linii přesto byla takřka univerzální a stala se nepřímým příslibem toho, že by se opomíjené skupiny mohly dočkat systémového uznání.

Společně s výše popsanými bipolárními trendy se pandemie koronaviru stala také katalyzátorem poptávky po tom, „co bude“. Jako vždy, když lidstvo překvapí přílet „hejna černých labutí“. A jako vždy se také objevily detailní odpovědi vycházející z velkých dat i malých kávových sedlin. Historické zkušenosti umocněné aktuálními paralelami přitom před podobnou intelektuální ekvilibristikou hlasitě varují.

Během druhé světové války ekonom Kenneth Arrow nastoupil k leteckým meteorologům a zanedlouho zjistil, že se přesnost předpovědí v delším horizontu blíží náhodě. Informoval o tom generální štáb, z něhož mu přišla odpověď: Víme o tom. Předpovědi ale potřebujeme pro plánování… Je to paradox, že ani 80 let zkušeností nevyléčilo závislost na iluzorním světle v tunelu, což mi v červenci 2020 potvrdil analytik velké nadnárodní skupiny. Navzdory všem neznámým (čítajícím uzavírky celých zemí a neschopnost firem nastínit, co s nimi napříště bude) dostal za úkol namodelovat vývoj ekonomiky v dalším roce – s dodatkem, že vedení si je vědomo marnosti podobného cvičení, ale potřebuje model k tomu, aby nastavilo chod celé společnosti.

I s tímto vědomím vám předkládám knihu zacílenou na to, co nás čeká v dalších třech dekádách, a jak i proto bude svět vypadat v roce 2050. Namísto nedosažitelného autoritativního jízdního řádu do stanice budoucnost nabízí nástin možných scénářů a s nimi spojený výčet klíčových oblastí, inspirativních otázek a v neposlední řadě možná východiska, o nichž má smysl dnes přemýšlet. Společně s tím jde pak také o záznam doby a uvažování, což může být pro budoucí čtenáře zajímavé a poučné.

Spoluautory knihy jsou moji partneři z projektu Alter Eko, do něhož se od roku 2011 zapojují špičkoví domácí i zahraniční ekonomové, byznysmeni a akademici. Společně jsme šířili v úvodu zmíněnou tezi o blížící se metamorfóze světa a potřebě se na ni připravit. Jako oddychové mentální cvičení jsme si pak během léta 2019 naordinovali zamyšlení nad tím, jak život (ne)bude vypadat v půlce tohoto století, a to i v kontextu dystopických vizí autorů sci-fi, jakými byli George Orwell nebo Isaac Asimov. Takto vzniklé „podkladové debaty“ jsme se po příchodu covidu-19 rozhodli aktualizovat, adekvátně doplnit a nabídnout v ucelené podobě jako průvodce chaosem.

S cílem pokrýt vše podstatné a zároveň reflektovat stávající dění jsme navíc původní materiály doplnili o dvě debaty s předními zahraničními odborníky na vyhledávání a analýzu trendů a na středoevropské a východoevropské ekonomiky v globálním kontextu. Myšlenky Marian Salzmanové a Raffaely Tenconiové tak záměrně ilustrují sílu okamžiku, v němž kniha vznikala – v červenci 2020 počet nemocných covidem-19 narůstal, mnohé ulice amerických i evropských měst bouřily v důsledku hnutí Black Lives Matter a americko-čínské mocenské špičkování opět nabíralo na obrátkách –, ale stejně tak nejspíš časem připomenou, že obvykle přeceňujeme význam událostí, kterými žijeme.

Stručně, je na každém z nás, zda žijeme ve vesmíru přívětivém, nebo nepřátelském, jak řekl Albert Einstein. Debata o tom, jak si jako stát, firma i jednotlivec zajistit místo v tom prvním, nabírá na obrátkách. Těšíme se na ni. Těšte se na ni!

Za tým AlterEko.info
Roman Chlupatý, zakladatel

MARTIN KUPKA

Makroekonomický analytik s přesahem do oblastí hospodářské politiky. V současnosti je hlavním ekonomem ČSOB, má zkušeností i z práce v Akademii věd, ve vídeňské kanceláři NRI nebo na ministerstvu hospodářství. Po roce 1989 se spolupodílel na obnově výuky makroekonomie na Karlově univerzitě v Praze.

ONDŘEJ NEFF

Spisovatel science fiction a vyjevený glosátor politického dění. Sám sebe zaměstnává, živí a šatí a hodlá při tom zůstat. Píše o světě až po hranice Sluneční soustavy, ale nejraději je se psy v lese.

2050: Utopie vs. dystopie

Martin Kupka: První otázka či téma naší diskuze reflektuje jak můj osobní aprofesní zájem, tak ito, že jde opomyslný výkop knihy, vníž se pokoušíme dohlédnout svět vroce 2050 acestu, která nás kněmu dovede: Jde opřesnost atím také smysluplnost předpovědí. Pokud jde omakroekonomické predikce, rozumný horizont, tedy období, kam můžeme sdostatečně vysokou pravděpodobností dohlédnout, odhaduji vzávislosti natypu ukazatele narozmezí jednoho týdne až roku. Většinou přitom platí, že sprodlužujícím se horizontem schopnost formulovat spolehlivé předpovědi rychle klesá, ajde-li opredikce shorizontem přesahujícím pět let, nemusí být výsledek složitých modelových propočtů omoc horší než věštba zkřišťálové koule, kávové sedliny nebo ovčích jater. Jak hledí navýhledy spředlouhým horizontem třiceti let autor sci-fi? Mají ještě jiný přínos než uspokojovat lidskou zvědavost, která je, nejen vtomto ohledu, nekonečná?

Ondřej Neff: Kdyby to smysl nemělo, lidé by to nedělali. Je to svůdné. Já tyto pokusy opredikci– zejména tedy ze strany science fiction– přirovnávám kbrokovnici: Vezmete brokovnici, vystřelíte, každý ztěch dvou set broků se někam trefí avy pak strochou štěstí můžete ex post přesvědčivě tvrdit, že jste mířil přesně tam, dosprávného puntíku.

Když se podíváte nahistorii sci-fi, najdete řadu velmi přesných predikcí. Například můj oblíbený Jules Verne umístil start letu naměsíc naMys Canaveral apředpověděl, že při návratu naZemi astronauti přistanou domoře. Když se podíváte napůvodní ilustrační rytinu z19. století, obrázek vypadá přesně jako fotka přistání Apolla. Ato je ono, autor vystřelil, vněčem se trefil, avedle toho je spousta naprostých nesmyslů.

To platí iovizích mého oblíbeného Isaaca Asimova, který se věnoval mnoha atributům dnešního světa. Asimovovi se dařilo výrazně lépe predikovat technologické inovace, trendy vevýpočetní technice abudoucnost soužití lidí sroboty než kupříkladu kalendář dobývání vesmíru, kde byly jeho odhady mnohem optimističtější, než jaká se ukázala skutečnost. Já to chápu tak, že může být vněkterých oblastech předpovídání budoucnosti jednodušší, mimo jiné proto, že nasebe jednotlivé evoluční kroky logicky navazují adovývoje zasahuje méně zvratů avnějších šoků. Nejistota, kterou je těžké vyloučit ivpřípadě relativně přímočarého vývoje, pak spočívá vtom, že si málokdy dokážeme představit všechny vedlejší efekty, které inovace přináší. Vurčitém okamžiku může rozvoj nějaké technologie začít ovlivňovat úplně jinou anaprvní pohled nesouvisející oblast. Takto otevřeného prostoru si přitom zpravidla jako první nepovšimnou staří harcovníci, ale až nastupující generace formované novými technologiemi.

Co se týče Asimova, on vesvé často připomínané predikci vdeníku Toronto Star poměrně přesně předpověděl vývoj výpočetní techniky ajejí aplikace. Současně byl jaksi vpodručí, nebo prostě pod vlivem tehdejší doby ajejího očekávání stran kosmické expanze, což je paradoxní, protože začal psát už večtyřicátých letech. Jedna zjeho klíčových prací je románový cyklus Nadace, který se odehrává vroce tři tisíce našeho letopočtu, tedy ne zatřicet, ale za stovky let. Asimov vtomto díle vsouvislosti svýpočty jako úžasnou vymoženost prezentuje skládací logaritmické pravítko avůbec nepočítá snějakými počítači, přestože vté době už existovaly avpodstatě se onich imluvilo.

Vpřípadě kosmického průmyslu nebo dobývání vesmíru byl technooptimismus patrný ještě všedesátých asedmdesátých letech. Že tomu Asimov podléhal ještě tak pozdě mi přijde komické, protože tehdy už bylo jasné, že je „odtroubeno“, což signalizovalo rozhodnutí Američanů nedokončit projekt Apollo. Oni si tehdy řekli: „Dobře, přivezli jsme kufr kamenů, aco přivezou další Apolla, další kufry kamenů?“ (Dneska se ty kameny přitom prodávají naprstýnky vaukcích, prostě to zatím nemá smysl.) Asimov přesto psal otom, jak se naMěsíci budou stavět domy, budou tam celá sídliště. Já si něco podobného představuji také, zrovna otom píšu, ale zatím je to jen takové snění.

Vsouvislosti skosmickým výzkumem, jeho budoucností, mě napadá, že by podstatným faktorem urychlujícím pokrok vtéto oblasti v21. století mohla být vzhledem kobrovské finanční náročnosti jeho stále zřejmější komerční avojenská využitelnost. Berme itento determinant nebo dimenzi budoucího vývoje vpotaz, nahlédněme dopomyslné křišťálové koule azkusme načrtnout, včem se bude svět vroce 2050 lišit nejvíce, avčem se naopak bude podobat?

Nejvíce se odsvěta dneška budou lišit lidé. Vroce 2050 budou pomyslnými tahouny společnosti lidé, kteří se narodili mezi lety 2010 a2020. Podobně jako dnes to budou ti pětačtyřicátníci, pětatřicátníci, tedy lidé, kteří už něco dokázali, něco vědí avneposlední řadě vědí, co chtějí. Ato se docelé společnosti propíše. Proto je třeba se podívat nato, včem vyrůstají: Moje generace vyrůstala vpoválečné bídě, přece jenom jsme nějak pocítili tíhu života auvědomili si, že bez práce nejsou koláče. To nám dokola opakovali ajá tomu dodnes pošetile věřím. Generace, která rozhodne opodobě světa vroce 2050, to tak nemá. Narodila se doblahobytu, míru, svobody, volnosti cestovat, doplné možnosti uplatnit své schopnosti anásledovat své zájmy. Myslí si tak, že to je naprosto přirozené, aneuvědomuje si, že je to zázrak, který tu nikdy nebyl, amůže se velice dobře stát, že už nikdy nebude. Nicméně tito lidé jsou takto strukturováni, což neříkám, že je špatně, prostě to tak je. Vaše otázka ale jistě směřuje spíše ktechnickým věcem.

Třeba ikulturním.

Ono to stím souvisí, protože osobnostní predispozice ovlivní vpodstatě všechno, bude to mít mimo jiné také politické důsledky pro organizaci společnosti. Proto jsme dnes svědky nástupu ekologismu, je tady evidentní touha ponějakém romantizovaném návratu kdivošství. Podobné proudy už tu byly v18. a19. století aplynou právě ztoho, že tu chybí zmíněný imperativ „komu se nelení, tomu se zelení“, jinými slovy, že je třeba být soustavný, musí se pracovat aje nutné mít cíl. To všechno jsou zpohledu nastupující generace zbytečné hlouposti, což nakonec může nějakou dobu fungovat. Uvidíme, vroce 2050 to už bude opravdu dlouhou dobu mimo mě.

Aco se technických věcí týče? Jednou zklíčových věcí– azde zase navážu naAsimova– bude pokračující computerizace. Vtéto souvislosti přitom zmíním dva markantní směry, které se projevují už dnes: Půjde ohlasové ovládání, okomunikaci nikoliv přes nějaké klávesnice, myši apodobně, ale odialog. To bude mít obrovské důsledky, které (avy už jste to zmínil, když jste mluvil otěch vedlejších efektech) si dneska nedovedeme představit anedovedeme tak dohlédnout, co všechno to vyvolá. Druhým hybatelem pak bude rozšířená realita, to znamená průnik počítačově vygenerované pseudoreality srealitou. Atyhle dvě věci zásadním způsobem změní existování člověka vesvětě.

Jak rychlý nástup těchto technologií asnimi spojené reality (či „reality“) čekáte?

Společenská objednávka existuje. Ruku vruce stím– ato je vždy– je třeba řešit technický aspekt. Když se vrátím kekosmickému úsilí všedesátých letech atakovému tomu lavírování „chceme/nechceme, uděláme to/neuděláme to“, což trvá dodnes, ono je to dáno naší otrockou vazbou nachemii. Rakety jsou chemické, adokud budou kosmická plavidla nabázi chemie, budou sny odobývání planet, neřkuli cizích galaxií, ksmíchu, půjde onesmysly. To je jako kdyby někdo bájil otom, že se bude někam létat pomocí balonů. Nikam daleko létat nemůžeme, protože jsme zatížení alimitováni technologií.

Samozřejmě že tyto limity je třeba vnímat ivkontextu energetiky adopravy obecně. Dnes jsme vefázi třeštění okolo elektromobility a(opět) ignorujeme ono otrocké zatížení chemií. Přitom vkaždém elektromobilu jsou dva metráky chemie, která je drahá, ekologicky zhoubná anebezpečná. Když to začne hořet avybouchne to, tak je to téměř neuhasitelné. Dneska vás proto nepustí doletadla spowerbankou atito snílci, kteří bohužel ovládají ipáky moci, chtějí nahnat miliony automobilů doulic, kde vpodstatě půjde obomby mezi čtyřmi koly. To podle mě skončí velikým fiaskem.

Potřebujeme tedy něco nového, nečekaného, co nás zbaví technologických okovů.

Přesně tak, pomyslnou talebovskou černou labuť. Představme si, že se objeví fyzikální uchovávání energie; rychlé, ekologicky bezpečné, čisté akapacitně použitelné. To by změnilo svět. Jestli kněčemu podobnému dojde, to ale já nedokážu předpovědět, protože nevím, jestli to není bájení, jako vpřípadě perpetua mobile, které zajistí, že bude už navždy dobře. Respektive my víme, že perpetuum mobile je nesmysl. Je jím ifyzikální uchovávání energie, nebo je tohle možné? To dnes nikdo neví. Přitom to může být ona velká neznámá, která přehodí výhybku směrem, který je vlastně dojisté míry předvídatelný. Ijá, pokud by fungovalo uchovávání energie nafyzikálním principu, budu mít nastřeše solární panely abaterie vesklepě. Nebyl bych takový blázen, abych kupoval odněkoho energii, která vznikne spalováním uhlí, když si všechno potřebné zajistím sám adoma.

Přírodní prostředí, nakteré už jsme několikrát narazili, se relativně rychle mění. Vědci apolitici diskutují otom, zda se jedná ozměny reverzibilní, či nevratné, nakolik jsou způsobeny člověkem, adojaké míry je proto namístě se snažit probíhající změny modulovat. Klesající biodiverzita aglobální oteplování přitom nesporně mají potenciál podobu našeho světa během příštích třiceti let významně ovlivnit. Klimatické změny doprovázené změnami demografickými například hrozí iniciovat migrační vlny mnohem většího rozsahu, než byla ta, která nedávno hrozila rozštěpit Evropskou unii. Jak to vnímáte vy? Třeba ispřihlédnutím ktomu, očem také psal Asimov, podle kterého jsou dlouhodobé předpovědi podmíněné takzvanými zamlčenými předpoklady otom, že se něco jiného nestane. UAsimova šlo oriziko jaderného konfliktu mezi tehdejším Sovětským svazem aUSA, dnes si namísto toho můžeme dosadit jakoukoliv černou labuť, dostatečně mohutnou nato, aby vykolejila zaběhaný světový pořádek.

Je naprosto iluzorní si myslet, že se migraci dá zabránit. Vokamžiku, kdy letenka doBarmy nebo Vietnamu stojí deset tisíc korun, je svět prostě malý adostupný, takže lidé migrovat budou. Měli bychom přitom rozlišit dva způsoby nebo druhy migrace: To, co jsme tu zažili vroce 2015, bych přirovnal ktřeštění, které Spojené státy zažily vroce 1848 apotom ještě jednou při té slavné londonovské zlaté horečce. Lidé se najednou masově zbláznili aiti, kteří ktomu neměli žádné předpoklady, kancelářské myši, si řekli, „já kopnu anajdu zlato“. Sebrali se asholýma rukama táhli doledové pustiny, netušíce, co je tam čeká. Celých 99,9 procenta skončilo bídně; když to přežili, byl to úspěch. Ato už byla ta druhá zlatá horečka regulována americkou vládou, vroce 1848 šlo ogenocidu.

Onu nedávnou „imigrační krizi“ je možné ktomu přirovnat: Najednou se dala dopohybu masa lidí svidinou toho, že je někde nějaké Německo, kde každý dostane vilu, bude tam hrát zapeníze fotbal abude se mít prostě báječně. Prostřednictvím mobilních telefonů si to řekly desetitisíce lidí adaly se napochod, to bylo šílené. Podle mě šlo oobrovskou chybu, mimo jiné politickou. Nevěřím totiž, že to tajné služby nevěděly dopředu, že tomu nešlo zabránit. Když už ti lidé byli nanádraží vBudapešti atáhli naNěmecko, kancléřka Merkelová nemohla říct, „pošlete nahranice Bundespolizei skulomety apostřílejte je“, jako to dělá premiér Netanjahu nahranici Gazy; to prostě nešlo. Nicméně určitě se tomu dalo zabránit ještě před tím, než to celé začalo.

Dnes, zdá se, nic podobného akutně nehrozí. Nadruhou stranu možnost opakování něčeho podobného– mimo jiné zdůvodů, které jste načrtl– nelze úplně bagatelizovat. Ato, co dnes říká Tomio Okamura nebo Martin Konvička ajejich přívrženci, to jsou prostě nesmysly. Opakuji, migraci nelze zabránit. Je to vpodstatě jako sglobálním oteplováním: Naše civilizační sféra to bude muset akceptovat, respektive nebude moci to neakceptovat, protože ono to tak prostě bude. Stejně, jako když začne pršet. Déšť se vás také neptá, jestli se vám to líbí, nebo ne. Pokud nechcete zmoknout, nechcete být mokrý, vezmete si paraple nebo se patřičně obléknete nebo někam zalezete, ale sdeštěm samotným nic neuděláte. Takhle to je atoto určitě bude jeden zprvků, které budou výrazně určovat podobu světa zatřicet let.

Jak tedy iproto bude společnost, společenské soužití vpolovině století vypadat?

Říkám tomu vrstevnatá společnost. Jakousi její vizuální představu mám zmého milovaného filmu Ridleyho Scotta Blade Runner. Tam máte mrakodrapy, najejichž úpatí, někde dole, je takové to červové podhoubí lidí apololidí; když jdete vzhůru, postupně narazíte nailuze vpodobě reklam; anahoře žijí milionáři vesvých šílených světech obydlených roboty. Toto je vize světa, který nás čeká. Půjde oživot městský– oni ti Somálci adalší nepůjdou knám donaší vesnice Zvole. Oni ale nepůjdou ani doČeska, protože jim prostě nic neříká anenabízí. Budou se stahovat douž tak velkých aglomerací. Postupně tak vzniknou megapolis setnickými ghetty, jaké už dnes můžeme najít třeba vPaříži. Příkladem nám může být newyorský Harlem. To byla původně nejbohatší čtvrť New Yorku, kterou založili bohatí Holanďané. Když tam zavítáte dnes, je to úplně jiné místo: vybydlené chudinou, která se tam nahrnula apůvodní obyvatele jaksi vypudila.

Takhle to bude vypadat inanašem kontinentu. My budeme muset ty lidi uživit, udržet vklidu, aby nevraždili více, než čemu prostě nejde zabránit, aby nespustili občanskou válku. Ktomu, věřím, pomohou zmíněné informační technologie, protože vygenerují umělé životy, které tito lidé budou žít; budou chodit svirtuálními brýlemi, něco snědí abudou happy. Nám by se asi zvedl žaludek, kdybychom ten svět viděli, ale ti, kteří se doněj narodí abudou vněm stárnout, vám řeknou: „To je normální, takhle to bylo vždycky.“

Dojaké míry by mohl tento scénář změnit covid-19, případně jiná podobná pandemie či obecněji černá labuť, vjejímž důsledku by se omezil přeshraniční pohyb?

Máme zasebou půlroční zkušenost scovidem. Zdá se, že je to nemoc spíš společenská než medicínská. Zvláštní je, že se pořád mluví okrizi, ale ona nenastává. Ty zásadní problémy, okterých jsme mluvili, covid, myslím, neovlivní: Migrace pokračuje apolitická mapa se nezměnila, Západ je pořád pod zásadním vlivem zelené levice achystá se pokračovat vautodestrukci. Zdá se mi, že se urychlí computerizace společnosti. Ukázalo se, že osobní kontakt nejen není nutný, že je nebezpečný. Virtuální realita má stoprocentní imunitu, proč doní nevstoupit? Aještě jeden aspekt– to radostné boření svobody pod heslem osvobození se urychlilo acovid ktomu dal argument: ochrana zdraví.

Zmíněný covid-19 mě vede kdalšímu velkému tématu, tím je lidské zdraví adélka života. Dnes se mluví otom, že zanedlouho budeme disponovat léky nanevyléčitelné nemoci avětšina znás se bude vdobré kondici dožívat stovky. Bude to tak, nebo bude progres vtéto oblasti pomalejší, namísto starých nemocí nastoupí nové, případně se začnou vmodifikované podobě vracet ty už vymýcené?

Bezesporu průměrný věk statisticky narůstá. Zajímavé přitom je, že se už v17. a18. století lidé dožívali osmdesáti idevadesáti let. Byl to ale jeden ze sta, ztisíce. Jinými slovy, jde oto, kolika lidem se to podaří; atyto statistky se zvyšují azvyšovat budou. Podmíněno to pochopitelně bude nadále životosprávou aurčitou kázní lidí. Kdo například kouří, ten si zahrává, že bude žít průměrně odeset let méně, než by žil, kdyby nekouřil. Kdo se cpe uzeninami atlustým vepřovým, nehýbe se aváží sto deset kilo, ten si koleduje ototéž. To se ví avědělo se vždycky. Medicína přitom lidi pracující nasvém sebezničení zachraňuje, podává jim pomocnou ruku, díky které se ioni napříště budou schopni přiblížit té stovce. Moje vnučka je narozená vroce 2008. Pokud nebude dělat vyslovené hlouposti, určitě se dožije 22. století.

Nadruhou stranu, abychom nenastavili očekávání příliš vysoko, bych připomněl výzkumy, podle nichž je lidský organismus zkonstruován tak, že posun věku dožití významně zahranici sto dvaceti let není kvůli existujícím biologickým limitům možný. Nicméně ikdyby se nepodařilo vdohledné době lidský organismus „přeprogramovat“ kvyšší dlouhověkosti, realistickou ambicí by snad mohlo být dosažení vysokého věku vdobré fyzické aduševní formě. Souhlasíte?

Přesně tak. Půjde oto nežít jako nějaká želva, která jen tak lapá podechu. To není oco stát, známe zpraxe případy hodně starých lidí, kterým opravdu nebylo co závidět.

Vpředchozí odpovědi jste zmínil životosprávu akázeň, což přinejmenším nepřímo souvisí se vzděláním avzděláváním. Jak se to změní doroku 2050?

To je velmi zajímavá otázka, protože ona se mění samotná podstata toho, čemu říkáme vzdělání. Když si vezmete obsah klasického gymnázia zaRakouska-Uherska, šlo oto umět latinsky, řecky, znát historii aminimálně jeden, spíše dva živé jazyky. Můj dědeček byl obchodník, prodával hrnce, apřitom četl Tolstého voriginále, Balzaca voriginále, měl předplacenou lóži vNárodním divadle. To byla tenkrát norma pro člověka jeho pozice. Atakovéto vzdělání vonom, řekněme, klasickém pojetí upadá, otom není nejmenších pochyb. Jestli je to dobře nebo ne, to nevím. Dnes jsou zase lidé flexibilnější, snadněji se orientují vrychle se měnícím světě, dovedou si najít informace atak dále. Je abude to prostě jiné.

Vposledních letech se množí možnosti distančního vzdělávání, on-line kurzů ae-learningu, což pandemie covidu-19 jen přiživila. Je možné, že vyučování „postaru“, založené naosobním kontaktu učitele se skupinou žáků, časem úplně zmizí? Mohou virtuální realita aumělá inteligence zaplnit mezeru, která by tím vznikla?

To si nedovedu představit, respektive dovedu si představit všechno, ale kontakt sživým učitelem je podle mě nenahraditelný, pokud je to tedy dobrý učitel. Asi každý máme vzpomínku nadobré učitele, snimiž jsme se potkali naškolách, narůzných stupních, ato je jako lidská štafeta, kterou nebude možné ani vetřetím tisíciletí nahradit nějakým robotem. Lidskou symbiózu, empatii apodobné věci totiž nelze suplovat, to se nezmění.

Samozřejmě že je pozice učitelů čím dál tím obtížnější, protože empatii získá jenom osobnost, tu nikdo nenadeleguje. Učitel takový musí být, akdyž není, tak může třískat pravítkem dokatedry, jak chce, astejně mu to nebude nic platné. Přitom ještě kupříkladu moje generace byla zvyklá učitele poslouchat. Tehdy bylo jakousi rodičovskou mantrou říci: „Pane učiteli, ten můj kluk je sígr, klidně mu ji vlepte, kdyby zlobil.“ Tělesné tresty byly normální, my jsme například ještě nastupínku klekávali zatrest vkoutě.

Vdobě mé školní docházky se už tento aspekt disciplíny začal drolit. My už jsme vkoutě nemuseli klečet, stačilo stát. Apravítko už učitelům sloužilo výhradně kpodtrhávání natabuli. Tehdy ještě tabuli dřevěné, nikoliv multimediální.

Stručně, svět se ivtomto mění. Určitě to má isvé výhody, dnes například není takový odstup mezi učitelem ažákem. Není to tak, že se žák nesmí nanic zeptat, aobecněji je ten kontakt takový lidský, snazší. To zase přispívá knavození onoho zmíněného empatického vztahu mezi učitelem ažákem, což snad bude pokračovat aprohlubovat se.

Poškole přichází práce. Jak se ta změní vprůběhu příštích třiceti let? Co se týče struktury, očekával bych pokračování nastartovaného procesu relativního posilování sektoru služeb naúkor průmyslu, zejména pak průmyslu tradičního, velkosériového, snižším obsahem přidané hodnoty. Vřadě oborů budou zřejmě ivpříštích dekádách lidskou pracovní sílu nahrazovat stále chytřejší stroje. Aruku vruce stím se pak vynořují dvě zajímavé otázky. Zaprvé, dojaké míry se podaří vglobálním měřítku substituovat zaniklé pracovní příležitosti tvorbou zbrusu nových pracovních míst arekvalifikací zaměstnanců? Azadruhé, jak naloží lidé srostoucím množstvím volného času, který budou mít kdispozici? Nehrozí nám postupný rozpad společnosti nadvě vrstvy: jednak narelativně tenkou horní vrstvu vysoce kvalifikovaných lidí disponujících dobrými sociálními kontakty ajednak namasu novodobých „nevolníků“ vykonávajících jednoduché operace (podobně jako Charlie Chaplin vefilmu Moderní doba), kteří budou přemíru volného času osaměle ubíjet konzumací pestré nabídky virtuální reality a„junk foodu“?

Myslím, že jste to popsal poměrně přesně. Já bych ktomu jen dodal, že to à la Charlie Chaplin už téměř neexistuje, pásová výroba je dnes už doznačné míry robotizovaná alidé vní fungují jako kontroloři apodobně. Nějakého sodpuštěním polodementa ktěm moderním mašinám prostě nemůžete postavit, to musí být všechno kvalifikovaní lidé.

Co se pak počtu míst týče, podle některých lidí srozvojem computerizace naopak pracovní místa přibudou. Já tomu moc nevěřím, mně to trochu přijde jako hra letadlo: Budou existovat určité limity aspousta práce, respektive lidí nebude potřeba. Stím pak určitě souvisejí takové ty sociálně ekonomické vize se zaručenou mzdou neboli určitým garantovaným standardem, díky kterému se každý nají, oblékne abude někde bydlet.

Bude to takový důchod. Nikoliv starobní, ale celoživotní. Anárok navýplatu tohoto důchodu může být podmíněn tím, že příjemce nebude „zlobit“.

To je ta čínská verze, pětkrát přejdete načervenou apřijdete oto. VČíně– ato souvisí sOrwellem, snímž jsme začali– moc reaguje nachování lidí odměnou nebo trestem. On je to zřejmě asiatský přístup, vycházející ztamní kultury atradice, astrašné je, že to funguje. Obávám se nicméně, že to funguje jenom naně, že tady by to moc nefungovalo.

Tím jsme se posunuli kdalší zajímavé oblasti– tou je uspořádání státu aspolečnosti. Jedním zvelmi frekventovaných mediálních témat se unás ivzahraničí zřady důvodů– pozitivních inegativních– stala Čína: její rychlý ekonomický růst vposledních dekádách, odlišné chápání lidských práv, vztah kživotnímu prostředí nebo teritoriální požadavky. Její význam přitom dobře ilustrují data, podle nichž může vyústění aktuálního čínsko-amerického obchodního aobecněji mocenského konfliktu přispět koživení, nebo naopak koslabení ekonomického růstu celého světa. Anebo ukazatele, podle kterých už vystřídala Spojené státy napozici největší světové ekonomiky. Domníváte se tedy, že by se čínský model– podle našich měřítek málo demokratický, nicméně vurčitém ohledu bezesporu úspěšný– mohl jednoho dne rozšířit inaZápad?

Kdyby dnes zavámi přišel mladý nadějný student azeptal se, pane Neffe, poraďte mi, co bych měl dělat, abych dokázal co nejlépe zvládnout výzvy, které před nás budoucnost postaví, abych obstál natrhu práce ivmimopracovním životě. Co byste mu řekl? Aby pracoval, učil se aměl otevřené oči auši?