Murder by Degrees

Copyright © 2023 by Ritu Mukerji

NA SMRT POMALU

Ritu Mukerji

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Veronika Nohavicová

Jazyková korektura: Hedvika Landová

DTP: Zuzi Maat

Obálka: Zuzi Maat

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRK2503

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:
Zoner Press
ZONER a.s.
Nové sady 18, 602 00 Brno
tel.: 532 190 883
e-mail: knihy@zoner.cz
www.zonerpress.cz
www.facebook.com/Zonerpress
www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN 978-80-7413-660-3 ePub

ISBN 978-80-7413-661-0 mobi

Nestalo se to celé hned –

byl vražděn s průtahy.

Úder – pak možnost pro život

svůj cech v něm obnovit.

Kočka dá myši čas,

když uvolní svůj skus,

zašpásovat si se spásou –

Emily Dickinson

PROLOG

Dýchala tiše a přerývaně. Přimknula se ke sloupu, zavřela oči a zrudlou tvář si opřela o kámen, jako by jí mohl předat část své síly. Navzdory chladné noci jí po zádech stékaly potůčky potu; vlněné šaty měla úplně promáčené.

Vyklouzla z kočáru, když zastavili, aby napojil koně. Za sebou zaslechla zuřivý výkřik, ale navzdory tomu slepě prchala dál. Zdejší řadové domky i podnikové obchůdky byly úplně temné, lampy v oknech v tak pozdní hodinu dávno zhasnuté. Utíkala tichými uličkami a přitom kdesi za sebou cítila jeho neúnavnou přítomnost.

Když doběhla na okraj ulice, prostor se před ní rázně otevřel. Zahlédla obrysy stromů i kopce, jehož ostrá silueta se tyčila na pozadí noční oblohy. Věděla, kde je, vstupovalo se tudy do fairmountského parku. Ten dobře znala jako místo oddechu, kde se mohla procházet a kochat krajinou.

Vběhla do parku a pokračovala ke břehu řeky. Vinuté cestičky vedly k malebným fontánám. Ve dne bývalo nábřeží plné lidí užívajících si klidnou vycházku, teď však široké trávníky i pečlivě zastřižené keře halila temnota, v níž jejich neurčité tvary působily děsivě výhružným dojmem.

Měsíc vystoupal nad řeku a osvětlil rozsáhlou vodní plochu. Dokonce odtud dohlédla i k vodárně na ostrohu nad hrází. Horní část řeky se táhla do dáli jako klidné jezero s hladinou hladkou jako břidlice. Zaslechla tiché šplouchání vody, která ve vlnkách přetékala přes korunu hráze.

Opustit ulice byla chyba. Potřebovala se někde schovat.

Vběhla do prvního pavilonu, ve kterém se její kroky rozléhaly jako v jeskyni. Podobal se starodávnému řeckému chrámu. Elegantní budovy tu stály v řadě a jejich majestátní sloupy se leskly v měsíčním svitu. Připomínaly místo z nějaké pohádky, taneční sál, v němž však chyběli tanečníci, a ona sama v něm mohla být půvabnou princeznou v šatech s dlouhou vlečkou, očekávající první valčík. Jenže místo toho jen klopýtala, nohy oslabené a rozbolavělé námahou.

Budovy tvořily důmyslnou kulisu pro turbíny, které dnem i nocí vířily a čistily říční vodu, jež pak zásobovala město. Pod nohama tušila neustálé povrzávání otáčejících se kol. Věděla, že tam někde jsou dveře vedoucí do velína. Kéž by se tam dolů mohla dostat.

Doběhla k prvním dveřím. Prosím, dobrý bože. Zoufale otočila klikou. Zamčeno. Prudce jí zalomcovala, pak zatlačila ramenem proti těžkému rámu. Ani se nepohnuly. Přeběhla k vedlejší budově a zkusila dveře tam. Stejný výsledek. Potlačila vzlyknutí, když jí strach sevřel hrudník jako těžké závaží.

Doběhla na poslední terasu nad přehradou. Už nebylo kam utíkat. Zastavila se u zábradlí a naklonila se přes něj. Cítila jemnou mlhu, kterou tvořila voda dopadající dolů v elegantním oblouku. Na hladině se převalovaly zpěněné vlny a řeka odtud spěchala na svou další cestu. Kolikrát už sem zamířila, aby se na ni podívala, uhranutá mnoha podobami, které na sebe voda brala.

Sundala si kabát i boty a přelezla přes zábradlí. Prsty na nohou svírala okraj propasti. Roztáhla ruce; na okamžik si připadala úplně volná. Z honičky jí stále ještě prudce bušilo srdce, ale tohle místo už jí nenahánělo strach; namísto toho se pro ni mělo stát požehnanou úlevou. Dotkla se medailonku, který měla kolem krku, a pevně ho sevřela v dlani.

Přinutila se ohlédnout. Stál tam, přesně jak čekala. V temnotě ho sotva rozeznala. Byl zahalený v plášti, s kápí přetaženou přes obličej. Uvědomil si, co se chystá udělat. Zhmotnil se jako děsivý přízrak a vrhl se k ní. Se zbytkem sil se odrazila a skočila.

Část první

ANAMNÉZA

SOUČASNÉHO

ONEMOCNĚNÍ

1

Doktorka Lydie Westonová diskrétně mrkla na hodinky. Její pacientka Delia Townsendová seděla na vyšetřovacím stole a její korzet s každým hlubokým nádechem nesouhlasně vrzal. Pak paní Townsendová vystrčila v gestu tvrdohlavého vzdoru bradu a spustila litanii stížností.

„Ta únava mě ubíjí. Hned po snídani mi připadá, že už nemám sílu dělat vůbec nic, než si jen lehnout a celé hodiny spát. Možná by to chtělo něco na povzbuzení?“

Lydie si odložila stetoskop na stůl. Pomyslela si, že by paní Townsendové neškodila trocha cvičení, ale tuhle myšlenku si nechávala pro sebe. Vytáhla bloček s recepty a začala jeden vypisovat, zatímco paní Townsendová zmizela za čínským paravánem, aby se oblékla.

Lydie si povzdechla. Čekal na ni ještě komínek lékařských záznamů, které potřebovala do konce dne vyplnit, a obavy paní Townsendové nebyly nic nového. Jenže i tato pacientka potřebovala naplno vyjádřit své starosti, jinak by návštěva trvala dvakrát tak dlouho.

Tonikum se železem bude sotva víc než jen placebo, pomyslela si Lydie. Prohlídku provedla důkladně jako vždy: poslechla si srdce i plíce a prohmatala břicho, ale zaznamenala jen normální životní funkce. Ani zevrubné laboratorní rozbory neodhalily nic podezřelého.

Paní Townsendová se vynořila zpoza zástěny, oděná do elegantních, dole rozšířených šatů ze smetanového hedvábného taftu. Lydie věděla, jaké štěstí představují tyto bohaté pacientky, které vyhledávají léčbu u „paní doktorky“; jejich schopnost platit byla zdrojem velmi cenných příjmů nutných pro podporu práce celé kliniky.

Paní Townsendová si mezitím zapínala horní knoflíky na živůtku. Prsteny osazené drahými kameny jí přitom sklouzly až na pokroucené klouby. Hřbety obou rukou pokrývaly nahnědlé stařecké skvrny. Lydie dobře viděla, jak se jí při zápasu s knoflíky ruce chvějí. Nebylo pochyb, že jí vážná artritida působí nesmírné bolesti. Lydie s účastí sledovala, jak se stará žena nadechla a trpělivě začala znovu. Dobře věděla, že bohatství neznamená ani v nejmenším ochranu před utrpením. Paní Townsendové zemřela před rokem na revmatickou horečku jediná dcera a mnoho jejích návštěv teď pramenilo spíš z prázdnoty způsobené touto ztrátou.

Lydie jí podala recept.

„Jestli chcete, můžete zkusit denně brát toto tonikum. Ale hlavně bych doporučila lehké cvičení. Začněte půlhodinkou chůze denně. Udělá se vám lépe,“ poradila jí laskavě.

„To by asi ničemu neškodilo,“ připustila paní Townsendová.

„A také bych vám navrhovala, abyste odložila korzet.“ Lydie nemohla odolat příležitosti nadhodit i tuto radu. „Strašně vám stahuje břišní orgány a možná omezuje dýchání.“

Poznámka byla přijata s hrobovým tichem. Pak se ale paní Townsendová zamyslela. „No, já vám nevím. Nezdá se mi vhodné chodit bez korzetu…“

„Prosím, alespoň to zkuste. Už teď se těším na příští schůzku,“ vyprovodila ji Lydie z ordinace.

Kliniku na Spruce Street založila skupina lékařů ze Ženské lékařské fakulty; šlo o horlivé idealisty věřící, že lékařská péče by neměla být výsadou bohatých. Sloužila stále se rozrůstající dělnické třídě a mnoho obchodníků, švadlenek a nájemných kočích, které Lydie ošetřovala na samém počátku, dosud patřilo k jejím věrným pacientům. Lydie se setkávala s lidmi ze všech společenských vrstev a spoustě z nich, i když byli v jejím věku, už život stačil připravit nepředstavitelné zkoušky v podobě nemocí a ztrát.

Budova kdysi bývala malou textilkou a její průmyslový charakter to stále dokazoval. Stovky bot přecházejících mezi místnostmi za každého počasí za ta léta vyleštily podlahy z lesklých borových prken plných suků. Bývalá dílna v přízemí byla rozdělena na jednotlivé vyšetřovny a halu s recepcí. V horním patře se zařídila malá nemocnice s několika lůžky pro ty, jejichž stav vyžadoval důkladnější sledování. Vzdušná čekárna s vysokými stropy a velkými okny a nabílo vymalovanými stěnami ozdobenými několika nevýraznými krajinkami působila, jako by nad výzdobou nikdo příliš nepřemýšlel. Tato prostota odrážela přístup zakladatelů: tohle místo je zasvěceno tvrdé práci a nepotřebuje nic, co by nás odvádělo od tohoto poslání.

Když se Lydie vracela halou zpět, rozléhaly se její kroky prázdnými místnostmi. Byla tu sama, poslední skupina studentek odešla před několika hodinami. Petrolejky už zhasly a dvoukřídlými okny v hale pronikalo z ulice tlumené světlo plynových lamp.

Lydie za sebou zavřela vysoké dveře a na chvíli se zastavila u zrcadla nad umyvadlem. Upravila pár neposlušných pramínků tmavých vlasů a zajistila je šikmo zastrčenou perleťovou vlásenkou. Poodstoupila a podívala se na sebe znovu: únava v jejích tmavých očích téměř nebyla patrná. Šaty z hedvábného brokátu působily prostě, ale zkušenému oku prozrazovaly sofistikovanou eleganci; zlaté nitky, kterými byla látka protkávaná, se leskly v tlumeném světle. Dotkla se brože ze slonoviny, která překrývala nejhořejší knoflík. Ve dnech, kdy měla výuku, se Lydie oblékala do čistě černé, ale i přesto si dovolila jednu památku – tuto vyřezávanou brož s figurou slona uprostřed. Byl to dárek od její anglické matky, pocházející z dob jejího dětství v Indii. Lydie ji měla stále u sebe. Ganéša, přinášející požehnání a odklízející z cesty překážky, ji strážil bez ustání.

Povytáhla knot lampy a světlo se rozlilo do všech koutů místnosti. Když si přitáhla kašmírovou šálu pevněji kolem ramen, vlna ji polechtala na bradě a pohyb z ní uvolnil známou vůni santalového dřeva. Ordinace byla zařízena jen skromně, protože ji střídavě používali všichni lékaři. Ona si však nosila vše, co potřebovala, v prostorné kožené kabele, díky níž dokázala snadno střídat role profesorky lékařství na Ženské lékařské fakultě a ošetřující lékařky.

Posadila se ke stolu a z kabely vytáhla poznámkový blok, na jehož deskách bylo zlatým písmem vyraženo MUDr. L. N. WESTONOVÁ. Otevřela ho, aby si připomněla svůj rozvrh a potěšila se ruchem toho dne. Podzimní semestr právě začal a ji nový začátek vzrušoval stejně jako její studentky. Celé dopoledne strávila vyučováním na univerzitě a odpoledne tady ve Spruce, kde dohlížela na medičky. Po počátečních letech studia strávených v posluchárnách a laboratoři se už nemohly dočkat, až budou moci vyšetřovat opravdové pacienty. Lydie je učila, jak zjistit anamnézu, provádět klinické vyšetření i jak klást doplňující otázky, aby se zdokonalily v diagnostice. Pensylvánská lékařská společnost byla stále neústupná ve svém odporu k jejich práci, a dokonce lékařkám zakazovala vstup do mnoha městských fakultních nemocnic. Univerzitě tak nezbylo nic jiného, než si vytvořit vlastní výuková místa, a klinika byla jedním z nich.

Lydie si začala odškrtávat jména pacientů, které dnes odpoledne prohlédla. Jednoho z nich, Annu Wardovou, si ale zakroužkovala a připsala k ní otazník. Blížila se šestá. Anna se zpozdila o několik hodin, což bylo pro tuto puntičkářskou mladou ženu nezvyklé. Pracovala ve městě u bohaté rodiny jako komorná. Bezpochyby se jen zdržela v práci. Jenže Lydie nedokázala potlačit nepokoj. Kdy vlastně Annu viděla naposled? Už to byl nějaký čas.

Poprvé se setkaly na každoměsíčním výukovém kurzu kliniky na Spruce Street, který sestával z neustále se obměňujících přednášek na témata jako výživa a hygiena. O těchto večerech zůstávaly dveře kliniky otevřené i po pracovní době a lavičky v čekárně byly přestavěné do řad. Posluchači seděli těsně vedle sebe, jako by čekali na nejnovější představení v levném divadle. Obvyklým námětem Lydiiných lekcí byly příznivé účinky cvičení, a i když přednášet o takovém tématu v místnosti plné dělníků se mohlo zdát zbytečné, o jeho regenerační moci dokázala kázat s horlivým nadšením. Po smrti jejího otce na ni dolehl žal hluboký jako temná studna, ze které jako by se nemohla vynořit. Byly to právě procházky tichými concordskými lesy a posilující plavání v chladném a hlubokém jezírku, které ji přivedly zpět do reálného světa a k sobě samotné.

Část publika seděla a pozorně poslouchala, zatímco u jiných, kteří hleděli bez výrazu přímo před sebe, jí připadalo spíš, jako by se tu káli za nějaký neznámý zločin. Mnoho se jich účastnilo pod nějakou formou nátlaku, protože je sem poslali jejich lékaři nebo hygienici. Lydie se do práce vrhla jako vždy s nakažlivým nadšením. Na závěr jedné zvlášť horlivé přednášky k ní přišla mladá žena. Z jejího prostého oděvu bylo jasné, že jde o služebnou, ale šaty měla čistě vyprané a krajkový límeček sice zašedlý, ale nepoškozený.

„Děkuji vám, paní doktorko,“ potřásla mladá žena Lydii rukou. Ve druhé držela jakousi knížečku. „Dělala jsem si poznámky. Díky vám si připadám, jako bych byla znovu ve škole!“

„Studujete?“

„Kéž by! Ne, musela jsem školy přerušit, když jsem vstoupila do služby, ale díky vám se teď můžu učit alespoň tady.“

Představila se jako Anna Wardová a kladla jí duchaplné otázky. Na Lydii Annin zájem udělal dojem a opravdu byla zvědavá, co ji na kliniku přivádí. Dívčino vystupování vypovídalo o tiché hrdosti.

Brzy poté se Anna stala Lydiinou pacientkou. Mladá žena trpěla vyčerpáním a silnou chudokrevností způsobenou požadavky jejího zaměstnání i špatnou výživou. Držela se však Lydiiných rad a poctivě brala výživový doplněk se železem. I po dokončené léčbě se Anna stále vracela s drobnými potížemi. Místo diskuzí o lékařských problémech však Anna Lydii zasypávala otázkami na to, kde získala vzdělání. Pravidelně také navštěvovala přednášky na klinice a hltala vědomosti, které se jí tu nabízely. Lydii překvapilo, jak snadno se nechala strhnout, aby jí doporučovala nejlepší čítárny v městských knihovnách, a dokonce jí půjčovala své vlastní vzácné svazky. Cítila s touto mladou ženou, která tolik toužila po vzdělání, jakousi sounáležitost.

Lydie našla v rozvrhu poznámku. Naposledy Annu viděla na lekci tento měsíc. Anna někdy přicházela dřív, aby pomohla připravit kávu a sendviče, což byl pro publikum vždy vítaný bonus. Ten poslední večer, kdy se s Lydií setkaly, však Anna dorazila dávno poté, co přednáška skončila. Místnost už byla prázdná, Lydie si sbírala poznámky a už už se chystala odejít, když ji vyrušilo naléhavé bušení na hlavní dveře.

Lydie jako o závod proběhla hlavní halou. Když otevřela, vpadla dívka dovnitř a skácela se na zem.

„Anno!“ vykřikla Lydie zděšeně, když děvče zvedlo hlavu. Tvář měla ztrhanou a z bledé pokožky vystupovaly duhové žilky. Klobouk jí spadl na podlahu a Lydie si všimla, jak se jí vlasy lepí v mastných pramíncích na čelo, zatímco se vyčerpaně krčila na podlaze.

„Doktorko Westonová, já jsem takové nemehlo. Nejspíš jsem uklouzla na prahu. N-n-nic mi není, jenom mě nechte chvilku postát.“

Lydie Annu odvedla na opačný konec čekárny, kde se děvče vyčerpaně opřelo o dřevěnou lavičku.

„Zůstaňte tady.“

Lydie se vrátila se sklenkou vody. Když si ji Anna nesla k ústům, třásla se jí ruka.

„Děkuji. Omlouvám se, že jsem zmeškala přednášku. Doma byla spousta práce a já se nemohla utrhnout.“

Lydie natáhla ruku, aby děvče podepřela. „Jsem ráda, že jste tu alespoň teď. Pojďme ke mně, tam nám bude lépe.“

Pokynula Anně, aby se posadila na vyšetřovací stůl. Než se děvče zmohlo na protest, vytáhla Lydie z lékařské brašny stetoskop a začala ji vyšetřovat. Chvíli Annu jen tiše pozorovala, zatímco jí prsty měřila puls na zápěstí. Byl rychlý a prudký; tváře měla rudé a kůži zrůžovělou. Lydie sledovala, jak se dívce zvedá a klesá hruď rychlým, mělkým dechem. Má snad nějakou infekci? Vzala si neuváženě nějaké tonikum? Spousta levných všeléků prodávaných v apatykách obsahovala silné dávky alkoholu, který fungoval jako elixír života pro každého, kdo zoufale toužil po uzdravení. Nebo je jen vyčerpaná z práce a to si na jejím těle vybírá svou daň?

Anna se pomalu posadila. Sáhla do kabely a vytáhla pár svazků.

„Ty Tennysonovy básně se mi líbily nejvíc, přesně jak jste říkala. Chtěla jsem vám ty knihy vrátit. Chápu, jak hrozné by bylo přijít o tak dobré přátele.“ Anna zaváhala, rty se jí třásly.

„Nebylo nutné mi je vracet tak brzy,“ začala Lydie.

„Musela jsem, paní doktorko.“

„Trápí vás ještě něco jiného?“

„O nic nejde. Jsem jenom unavená.“

„Ale je v tom i něco dalšího.“

Anna zavrtěla hlavou. „Obvykle se dokážu dát dohromady. Dám si trochu větší snídani nebo ukradnu nějaké zbytky, když se paní Burtová nedívá.“

Děvče sice mohlo být nemocné, ale Lydii zaráželo spíš její nezvyklé chování. Připadalo jí, jako by mluvila s někým cizím, tak zaražené a vyhýbavé byly její odpovědi.

„Proč jste ke mně dnes nepřišla?“

Anna k ní zvedla pohled, tmavé oči plné zármutku.

„Bojím se,“ přiznala tiše.

„Vím, že necítit se ve své kůži a nechápat proč může být děsivé,“ nadhodila Lydie.

„V tom to není, doktorko Westonová… je tu něco jiného…“

„Povězte mi, co se děje, a já vám pomůžu. Musíte mi věřit.“ Lydie položila dívce ruku na zápěstí.

Anna jí okamžitě ruku vytrhla. „Ne, omlouvám se… Neměla jsem sem chodit.“

Lydie se překvapeně stáhla. Připadalo jí, jako by děvče zápasilo samo se sebou.

Anna mezitím zavřela brašnu a vstala. „Děkuji vám, ale musím jít. Doma na mě určitě čekají.“

„Počkejte! Dokážete domů dojít pěšky? Nechte mě alespoň zavolat drožku.“

Lydie ji rychle následovala do čekárny, ale Anna už se ani neohlédla. Když překročila práh, Lydie za ní ještě zavolala: „Stačí mi poslat zprávu a já přijdu.“

Jenže to už bylo příliš pozdě. Lydie se podívala hlavním oknem. Rozzářená obloha ještě nesla poslední stopy soumraku, ale ulice už potemněla. S hlasitým klapotem po ní projížděly drožky s rozžatými lucernami pohupujícími se po stranách a chodníky byly plné lidí spěchajících domů. V té tmavé, přelévající se mase lidstva Lydie sotva dokázala rozpoznat jednotlivé tvary. Anna zmizela do noci.

Od oné návštěvy uplynulo téměř čtrnáct dní. Lydie za tu dobu Annu neviděla ani jednou. Pro její zmizení mohla existovat spousta důvodů. Možná už se cítila lépe, protože její nemoc nebo obavy ustoupily. Jenže ani tak Lydie nedokázala setřást pocit, že je něco špatně a že až příliš snadno pustila minulou schůzku z hlavy.

Lampa pomalu skomírala. Lydie s sebou vždy nosila několik knižních svazků, aby je měla při ruce, kdyby se naskytla volná chvíle. I teď sáhla do brašny a vytáhla knihu s nadějí, že jí čtení jako obvykle uklidní mysl. Šlo o jednu z těch, které jí Anna onehdy vrátila.

Lydie si do té chvíle nevšimla, že je jedna stránka označená. Růžek papíru byl přehnutý a někdo si udělal tužkou značku vedle jedné básně.

Už nezahlédnu stíny,

už déšť mě nesvlaží,

už bolestnou mě písní

slavík neoblaží.

A v tom svém snění temném,

v němž nebude už nic,

já snad se rozvzpomenu,

snad nevzpomenu víc.

2

Seržant Charles Davies od filadelfské policie si téměř nic ve své práci neužíval tak jako ranní přestávky na kávu. Velice jej těšilo posadit se ke stolu a nechat si přinést ještě kouřící nápoj v porcelánovém šálku se sušenkou usazenou na okraji podšálku. V životě začínal od píky a to, jak si užíval takto civilizovaný rituál, by jistě překvapilo každého, kdo jej tenkrát znal.

„Dobré ránko, Charlie.“ Dvoukřídlými dveřmi stanice vešel rázným krokem inspektor Thomas Volcker. Vycházkovou hůlkou pohupoval u boku.

Nechme to na šéfovi, pomyslel si Davies. Bylo půl osmé ráno a Volcker kráčel bezchybně oblečen v šedém kabátu s pepito vzorem a s ním ladící čapce. Zdál se ustrojený spíš pro vycházku na promenádě než pro den strávený prací na policejní stanici.

„Vypadá to, že velká porota rozhodne, aby v Barrettově případě bylo vzneseno obvinění z vraždy,“ oznámil Volcker.

„Opravdu, pane?“ Davies zvedl hlavu.

Pečlivé konstrukci celého případu věnovali několik týdnů. Barrett byl kovář s výnosným podnikem na Spring Garden. Našli ho ubitého k smrti v jeho dílně. Davies si byl jistý, že na to příšerné místo činu nikdy nezapomene. Lebka oběti se silou úderů proměnila v krvavou kaši z kůže, vlasů a kostí. Rány byly tak surové, že želatinová mozková tkáň i jasně rudá krev potřísnily stěny i střešní trámy. Blízké slumy a ubíjející horko pozdně srpnového dne okamžitě přilákaly mouchy a jinou havěť. Barrettova žena jim potvrdila, že skutečně měl tři zlaté zuby, jinak by nedokázali tělo vůbec identifikovat. Koronerova zpráva o tom, že „smrt nastala zhmožděním mozku tupými údery způsobenými neznámým pachatelem či pachateli“, byla téměř zbytečná.

Zdálo se, že jde jednoznačně o případ loupežného přepadení, i když velmi brutálního. Sejf byl totiž otevřený a zmizely z něj výplaty pro daný týden.

V tomto případě však rozhodně neplatilo rčení, že o mrtvých se má mluvit jen v dobrém, pomyslel si Davies. Oběť byla všeobecně neoblíbená a svědek za svědkem potvrzovali, že šlo o lháře a darebáka, který je pravidelně podvodně obíral o peníze. Ve svých obchodních praktikách byl zcela bezohledný. O podezřelé tak neměli nouzi, ale po tom, co ani hodiny výslechů nepřinesly žádnou opravdovou stopu, jim šéfinspektor doporučil, aby případ vzdali. Jako u mnoha dalších násilných a nesmyslných smrtí, které vyšetřovali, bylo i zde těžké někoho usvědčit.

A přesto se Volcker odmítl vzdát. Útok byl příliš surový, tvrdil. Příliš osobní. On i Davies zdvojnásobili své úsilí a každého svědka znovu vyslechli. Pak prohledali Barrettovy bankovní záznamy a ukázalo se, že zdrcená vdova vybírala z jeho účtu velké sumy peněz a převáděla je do banky v Chicagu. Velmi rychle také zinkasovala Barrettovu nemalou životní pojistku. Když si ji předvedli k výslechu, přiznala, že vraždu naplánovala ona se svým milencem, který byl bývalým Barrettovým zaměstnancem a brutálního ubití se ujal s velkou chutí.

„Jistě, tohle jsme vyhráli. Okresní státní zástupce má pro nás další otázky. Dokončete tu zprávu a ještě teď ráno za ním zajdeme.“

„Ano, pane.“

Davies měl Volckera rád. Pracovali spolu už pět let. Věděl, že jeho šéf je čestný důstojník, který stejně jako on vyšel ze skromných poměrů. Jiní ale na inspektora hleděli podezřívavě. Lišil se od obvyklého druhu policistů, z jejichž uzavřeného bratrstva jej vyděloval bezchybný oděv i starosvětské chování. Daviesovi přátelé u sboru, kteří byli povýšeni, se jeho loajalitě podivovali. „Chceš se přece někam pohnout, Charlie. Tak se na toho přerostlého dětinu vykašli.“ Jenže on nemohl. Volcker nebyl příznivcem klientelismu, který se ve sboru pěstoval, ani přitakávačů, kteří dělali špinavou práci pro velká zvířata v politice a na radnici. Co Volckerovi chybělo na genialitě, to vynahrazoval čistou vytrvalostí. Už vyřešili spoustu podobných případů tím, že sledovali každou myslitelnou stopu, dokud nebyl Volcker spokojený.

Davies tedy seděl za stolem a psal zprávu, ale pak poklidné ráno narušil příchod „starého podivína, který se nedá odbýt“, jak to popsal důstojník ve službě. „Námořní kapitán, pane. Říká, že nám musí ohlásit něco důležitého. Trvá na tom, že chce vidět vás a ne nebere jako odpověď.“

Když Davies vyšel na služebnu, hned si všiml, že Henry Logan není žádný hlupák, jenom má trochu problém popadnout dech kvůli ostrému tempu, kterým dorazil na jejich stanici.

„Uklidněte se, pane, a řekněte mi své jméno a adresu,“ říkal mu právě důstojník u přepážky.

„Uklidnit se!“ vykřikl Logan. „Jak se mám uklidnit, když tam venku leží všem na očích mrtvá ženská!“ Oči mu padly na Daviese, který vyšel před přepážku. „No konečně někdo, kdo tomu tady velí.“

Davies zvedl ruku v uklidňujícím gestu. „Prosím, pane. Pochopte, máme svoje postupy a ty musíme dodržet. Jen mi prosím řekněte, co jste viděl.“

„Jde o mladou holku, co umřela v řece. Našel jsem její tělo kousek od břehu Schuylkill ve Wissahickon Creek. Vytáhl jsem ji z vody ani ne před půlhodinou. Utopila se.“ Kapitán Logan mluvil velice rychle.

To už se k nim přidal i Volcker.

„Nesmíme plýtvat časem!“ dodal Logan vztekle. „Musíte jít hned se mnou.“

„Dobrá. Takže znaveným žádný odpočinek,“ prohlásil Volcker. „Veďte nás, pane.“

3

„Ale, jestlipak to není doktor Harlan Stanley? Ještě pořád učíte mladé dámy umění porcovat mrtvoly?“

Nepříjemný hlas se rozléhal přecpanou halou Akademie hudby a několik návštěvníků se po něm otočilo.

Byl úterní večer a v záři petrolejového osvětlení to tu působila hala jako snová, průsvitná krajina. Dámy z vyšší společnosti spolu diskrétně rozprávěly a jejich hedvábné sukně přitom šustily na kobercích. Pánové byli oděni ve večerních úborech a tu a tam se zaleskly i zlaté kapesní hodinky nebo drahokamy vykládaná spona na kravatě. Předscénu nad jevištěm hlavního sálu zdobila zlacená busta Mozarta provázená múzami poezie a hudby; po obou stranách jeviště se vypínaly stupňovité lóže, které v půlkruhu tvořily hlediště sálu. Hala, jejíž interiér byl vytvořen podle milánské La Scaly, byla otevřena v roce 1857. Navrhla jej přímo ve Filadelfii architektonická společnost Napoleona Lebruna, která tak vzdala čest evropskému vkusu. Od té doby hostila přednášky i veřejná shromáždění, a dokonce i národní sjezd republikánské strany. Nikdy ale nepůsobila tak půvabně jako za nocí, jako byla tato, kdy ji naplnila hudba. Dnes byl na programu Beethoven a Brahms.

Doktor Joseph Bledsoe plácl masitou dlaní Harlana po nadloktí a pevně stiskl.

„Jak se vede, starý příteli? Doufám, že s vámi na té ženské fakultě zacházejí dobře?“

„Velmi dobře,“ odpověděl Harlan. „Mám spoustu práce jako vždy. A vy?“

„Člověk si nemůže stěžovat. Na Pensylvánské univerzitě máme jenom ty nejlepší studenty i výukové prostory.“

„Znáte mou přítelkyni, doktorku Lydii Westonovou?“ zeptal se Harlan.

Bledsoe neodpověděl a střelil po Lydii letmým pohledem plným upřímného pohrdání.

„Nikoli.“ Pokynul jí hlavou.

Joseph Bledsoe byl jedním z nejhlasitějších kritiků Ženské lékařské fakulty. Často psal o údajné neschopnosti lékařek a vyjadřoval názory, že něžné pohlaví postrádá správný temperament k tomu, aby dokázalo obstát v náročném studiu lékařství, a že je náchylné k záchvatům hysterie. Lydie ho znala z doslechu jako významného chirurga s praxí, která cílila hlavně na bohaté. S Harlanem byli před třiceti lety spolužáci na Jeffersonově lékařské fakultě, ale tím jejich podobnost končila.

Teď strčil svůj obličej blíž k Harlanovu a z dechu mu ostře páchla whisky.

„I po všech těch letech pořád žasnu nad kariérou, kterou jsi promarnil,“ zasyčel.

Lydii napadlo, co si asi myslí Harlan. Zdálo se, že urážku skoro nevnímal.

„Všichni musíme jít svou cestou. Prosím, pozdravuj Mariannu a děti.“

„A ty prosím pozdravuj Antheu.“

Víc už nebylo co říct. Bledsoe znovu splynul s davem.

Harlan se otočil k Lydii. „Myslím, že za tohle si zasloužíme další drink.“

Dveře do Broad Street byly otevřené a dovnitř vanul chladný noční vítr, který pomáhal rozptýlit hustý kouř doutníků. Lydie slyšela, jak příjemný cinkot skleniček na baru doprovází neutuchající hovor.

Harlan měl něco přes metr osmdesát, šediny prokvétaly jeho havraními vlasy a jeho soukenný oblek teď působil stejně čistě jako ráno, kdy si jej oblékl. Navzdory impozantnímu dojmu, který budil, měl laskavou povahu. Byl profesorem chirurgie a anatomie a jedním ze služebně nejstarších zaměstnanců Ženské lékařské fakulty. Mimo to miloval koncerty a často po dlouhém dni stráveném na operačním sále hledal útěchu v hudbě. Lydie s ním stála u baru a sledovala, jak nalévá z dekantéru sklenku klaretu. Pohyboval se elegantně a sklenka se pomalu plnila tmavou tekutinou.

„Lydii na tobě zjevně záleží mnohem víc než mně,“ prohodila dobromyslně Anthea Stanleyová, která se k nim připojila. „Já bych hovor s tím primitivem nesnesla.“

Anthea byla stejně jako její manžel zkušenou lékařkou a profesorkou na fakultě. Byla drobná, ale dobře rostlá, oblečená do smaragdově zeleného hedvábí. Věřila, že smysl pro bezchybnou módu je nutnou obranou proti všem nepříjemnostem, které život přináší. Širokou tvář měla zčervenalou, z uhlazeného drdůlku jí vyklouzl pramínek vlasů a právě teď přihlížela, jak Lydie usrkává víno.

„Dnes večer působíš zamyšleně,“ prohodila.

„Omlouvám se, jsem jen unavená,“ odpověděla Lydie.

„Před ostatními to možná utajíš, ale přede mnou ne. Co tě trápí?“ tlačila dál Anthea.

Lydie odložila sklenku na stůl.

„Máš pravdu. Dnes jsem nepřišla kvůli hudbě. Doufala jsem, že vás tu potkám a že s vámi proberu jednu pacientku.“

Lydie jim pověděla o Annině zmeškané schůzce i o podivném setkání, které se mezi nimi odehrálo před téměř čtrnácti dny.

„U těchto děvčat to může být spousta věcí: starosti s penězi, nevhodný nápadník… Nemají jak jinak se s tím vypořádat, a tak se to projeví jako bolesti a neduhy a různé záhadné horečky. Myslím, že bylo moudré nechat tomu čas. Určitě se zase objeví, jako by se nic nestalo,“ ujistila ji Anthea.

A měla pravdu. Život mladé služebné byl přinejlepším nejistý. Existovalo v něm jen málo záruk a mohl se změnit během pár okamžiků kvůli finančním problémům nebo nemoci či smrti v příslušné rodině.

„Ale pokud se bojíš, možná by ses mohla zeptat u jejího zaměstnavatele nebo rodiny,“ navrhla Anthea.

„To bych neradil,“ skočil jí do řeči Harlan. „Zapojení Lydie by mohlo to děvče postavit do ještě zranitelnější pozice.“

Anthea teatrálně vyfoukla tváře. „Jestli má ta dívka problémy, dá se to zjistit jen tak, že zajdeš tam, kde žije, a poptáš se.“

„Dej jí ještě čas. Mnoho takových krizí přejde samo,“ namítl Harlan.

„Čím déle bude čekat, tím spíš to děvče přijde k úrazu nebo se úplně ztratí,“ trvala Anthea na svém.

Všichni měli zkušenosti s tím, jak končí příběhy těchto mladých žen, které zoufale touží uniknout životu v dřině. Jejich naivní vstup do velkého města až příliš často končil katastrofou, ať už ve formě nemoci, či ponížení.

„Tebe ale trápí něco konkrétního,“ tlačila na ni dál Anthea.

„Všechny své povinnosti zvládala odpovědně. Nezdálo se, že by ji zatěžovaly,“ připustila Lydie. „Její bratr je upoután na lůžko. Jejich starší sestra o něj pečuje dnem i nocí. Z toho, co jsem zatím zjistila, podporuje svým platem celou rodinu. Nikdy by je takhle neopustila.“

„Nepochybuju, že jsi Anně hodně pomohla,“ podotkl tiše Harlan. „Ale nesmíš podléhat obavám. Nikomu tím nepomůžeš.“

„A kromě toho se musíš soustředit na výuku a povinnosti na klinice.“ Anthea si nikdy nebrala servítky. „Jenom bůh ví, v co se tohle vyvrbí. Sotva se pro tebe hodí, aby ses pletla do nějaké komplikované policejní záležitosti.“

Lydie nemohla potlačit záchvěv hněvu.

„Ale tak, Antheo. Řekla bych, že už je trochu pozdě na to, abych si dělala starosti s tím, jestli působím jako správná dáma.“

Lydie byla lékařkou už více než deset let, v nichž bez mrknutí oka prováděla nejrůznější příšerné úkony, bez doprovodu docházela do pavlačových domů, aby tam pomáhala při obtížných porodech nebo aby ošetřovala pacienty v posledním sevření bolestivé nemoci. Asistovala při operacích, ruce ji bolely námahou z toho, jak držela retraktory, zatímco chirurg prováděl amputaci, a do lemu zástěry se jí přitom vsakovala teplá krev. Provedla nespočet pitev na mrtvolách získaných z chudinských hrobů a to vše ve jménu lékařského vzdělání. Mnozí členové ctihodné společnosti by namítali, že i její vlastní činy hraničily s těmi trestnými.

„Lydie, drahoušku, nezlob se na mě. Víš, že pro tebe chci jen to nejlepší,“ připomněla jí Anthea a přitom ji přátelsky vzala za ruku a stiskla.

Lydie pohlédla na oba a jejich přítomnost ji jako vždy utěšila. Znala je od svého prvního dne ve Filadelfii, kdy ji jako studentku medicíny přidělili do skupiny vedené Antheou. V časech, kdy si připadala sama a pochybovala o svých schopnostech, pro ni představovali pevný bod. Stanleyovi se s ní podělili o teplo svého přátelství a v jejich domě, kde s nimi strávila nesčetné svátky, se už pohybovala s téměř dceřinou familiárností. Z toho, co znala, se nejvíc blížili rodině.

„Já vím,“ ucouvla teď tedy. „Jenže Annu něco moc trápilo a já po tom dál nepátrala. A přitom by to pro mě vůbec nebylo těžké.“

„Myslím, že tahle záhada zní jako ta pravá věc pro našeho inspektora Volckera,“ nadhodil Harlan.

Harlan mimo jiné působil jako poradce policie, pro kterou prováděl pitvy v případě podezřelých úmrtí. Díky spolupráci na vyšetřování se sblížil s policejním inspektorem Thomasem Volckerem. Lydie věděla, že jej dokonce pokládá za přítele.

„Mohl by k jejímu zaměstnavateli poslat hlídku. To bude lepší, než kdybys tam šla sama. Promluvím s ním o tom,“ navrhl Harlan.

4

Mlhou pronikalo mrazivé slunce. Chodník směřoval přímo k řece a jako hranice mezi ním a prudkým svahem pokrytým hustým porostem a jednotlivými skalisky sloužil jednoduchý plot. Kapitán Logan jim vysvětloval, že tudy často chodívá od doků po ranním tréninku ve veslařském klubu, a přitom je vedl přímo ke břehu řeky, na který tělo vytáhl.

Den byl čím dál chladnější, krutý vítr hvízdal v korunách stromů a bičoval vlnky na vodě.

„Pane, v bezprostředním okolí nikdo není.“ Když uniformovaný důstojník došel až ke schoulenému tělu, zarazil se a sotva spatřil tvář oběti, zbledl jako stěna.

„Výborně,“ ozval se Davies příkře. „Ujistěte se, že vám po stezce nikdo neproklouzne.“

Davies poklekl a natáhl se, aby prsty přejel vlněnou látku šatů. Už tak brunátné tváře mu zrudly zimou, i když se zdálo, že před jeho impozantní postavou se zarazil i vítr.

Ať už byla kýmkoli, byla mladičká. Dobře si uvědomoval, jaké měli štěstí, že na místě činu se jako první objevil právě Logan. Nikde nebyly žádné další stopy, pouze široký zválený pruh, který v hlíně zanechaly promočené sukně mrtvoly, když ji táhl z vody.

Volcker tělo zkoumal ze všech stran. Kůže ve tváři byla groteskně nafouklá a voskově se leskla. Zdálo se, jako by na ně zíralo šklebící se monstrum s nateklými štěrbinami místo očí a úst a temnými prameny vlasů přilepenými k obličeji jako nějaká chapadla.

Okraje šatů byly potrhané. Volcker zvedl promočený a tuhý lem sukně.

„Co si o tom myslíte, seržante?“ vyzval Daviese Volcker, přidřepl vedle těla a pohupoval se přitom na patách. Se svým skobovitým nosem a tenkýma rukama založenýma na hrudi v zamyšlené póze vypadal spíš jako velký pták, který se tu usadil.

„Nu, pane, podle předběžného ohledání místa se zdá, že jde o sebevraždu. Šaty i tělo jsou úplně promočené. Pokožka je nafouklá, takže tělo muselo být ve vodě už nějakou dobu,“ uvažoval Davies.

Volcker přikývl.

Davies mezitím pokračoval. „Oblast proti proudu je opuštěná. Je nepravděpodobné, že by si jí všiml nějaký chodec z pěšiny. Proud je tam rychlejší a koryto mnohem hlubší. Pokud to byl skutečně její záměr, mohla se utopit rychle a její tělo pak odplulo dolů po proudu.“

Volcker otevřel kufřík, který si sem přinesl ze stanice. Obsahoval pár nástrojů vhodných k vyšetřování přímo na místě činu. Vytáhl složenou látku, gestem vyzval Daviese, aby ji chytil za jeden roh, a společně tenkou pokrývku roztáhli a položili ji vedle těla.

„Teď budu potřebovat vaši pomoc. Chytněte na téhle straně. Až napočítám do tří,“ vyzval ho Volcker.

Kvůli silné látce zcela nasáknuté vodou to bylo jako zvedat balvan. I když pod nečekanou tíhou zakolísali, podařilo se jim tělo přemístit na deku.

Nebude lehké ji identifikovat, pomyslel si Davies. Rysy ve tváři už se daly jen těžko rozeznat. Kdo ví, jak dlouho tělo ve vodě leželo. Jenom ruce, na kterých byla kůže hladká a pevná, naznačovaly mládí oběti.

„Co soudíte o těch stopách na tváři, seržante?“ upozornil ho Volcker.

Davies si všiml slabých, klikatících se šrámů na jejích tvářích a čele. „Nejspíš to způsobily kameny a větve v řece, když tělo plulo dolů po proudu a cestou se o ně zachycovalo,“ odhadl.

„Nejspíš. Proč jste si tak jistý, že je to sebevražda?“ pokračoval Volcker.

Volckerovy dotazy Daviese vždycky znejistěly. Přešlápl a zvedl oči. „Myslíte, že jí někdo ublížil, ještě než se dostala do řeky?“

„Na to je moc brzy. Napřed je potřeba tělo řádně prozkoumat.“

Davies si povzdechl. Jako první důstojníci na místě činu museli Loganovo oznámení prošetřit. Tato část Wissahickonu byla v jejich jurisdikci, protože byla součástí městské čtvrti spadající pod jejich stanici. Jenže pokud děvče zemřelo ve vodě, spadalo by do pravomoci říční policie. Nebylo na tom konečně nic složitého: utopené děvče, bezpochyby dohnané ke svému činu nějakou nešťastnou okolností. Nic víc v tom nebude. Věděl však, co se bude dít dál: tělo odvezou do márnice a on s Volckerem tuhle oblast prohledají kvůli možným důkazům dívčiny násilné smrti.

Pozoroval, jak Volcker krouží kolem těla a jak se k němu znova sklání.

„Podívejte na tohle, Daviesi,“ vyzval ho a zvedl dívčinu ruku, aby si ji mohl pořádně prohlédnout. „Jestli ji opravdu semlela řeka, měla by mít poškrábané ruce. Srovnejte je ale s její tváří, kde má spoustu odřenin – jak je tohle možné?“

To vzbudilo Daviesův zájem. Klekl si, aby se mohl podívat lépe; měla krátce ostříhané čisté nehty. Žádné známky zápasu nebo něčeho neobvyklého. Volcker ho po očku sledoval.

„Mladá dáma se vydá k řece, aby všechno skoncovala,“ začal Volcker.

„Ví, že na stezce nejspíš nikoho nepotká,“ pokračoval Davies. „Pokud to provede v horní části řeky, bude to trvat, než její tělo odpluje dolů a než ji někdo objeví.“

„Přesně. Bude mnohem pravděpodobnější, že se někde zachytí ve větvích, kamenech nebo jiném harampádí, které s sebou proud bere.“

„Proto ty odřeniny na obličeji,“ nadhodil Davies.

„Přesně.“

„Takže utone okamžitě. Tělo se potopí a ke zranění na obličeji dojde, když popluje dolů po proudu a odře se o nepořádek v řece,“ dokončil Davies.

„Jenže pokud zemřela takhle, proč má nedotčené ruce?“ zeptal se Volcker.

5

Lydie vystoupila z omnibusu pár bloků od fakulty. Obvykle to tak dělávala; chůzí si čistila hlavu před dlouhým dnem stráveným přednáškami. Zdejší čtvrť vypadala úplně jinak než Staré Město, ve kterém žila, s jeho úzkými uličkami dlážděnými kostkami a listím zapadanými chodníky.

Tady stály železniční kanceláře střídající se s úhlednými řadovými domky z cihel. Na rohu Ridge Avenue bylo kamenictví a sklad dřeva, svědčící jasně o průmyslovém charakteru Filadelfie. Zdejší neuspořádanost jí vůbec nevadila, i když se občas musela vyhýbat dělníkům, kteří vycházeli na chodník, v rukách hrubě řezaná prkna určená pro hoblovnu naproti přes ulici. Pod botami jí křoupaly piliny a odřezky dřeva. Pak pokračovala po široké North College Avenue a minula kamennou zeď, která vymezovala rozsáhlé prostory Girard College, dobročinného internátu a školy pro osiřelé chlapce.

„Dobré ráno, dámy.“ Hluk hovoru přešel v šustění papírů. Pohlédla na moře obličejů, všechny se pozorně upíraly k ní, pera připravená k zápiskům.

„Dnes ráno probereme případ třicetileté ženy s postupně se zhoršující dušností a otoky nohou,“ začala. „Pacientkou je mladá matka, která tyto symptomy poprvé zaznamenala po porodu čtvrtého dítěte.“