El aprendiz

Copyright © Jon Echanove, 2024

Translation © Simoneta Dembická, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-732-8

ISBN mobi: 978-80-7689-733-5

Mamince, která mě naučila radosti z cestování.

Tatínkovi, jenž mi otevřel bránu k historii.

PRVNÍ ČÁST

1

Sevilla, začátek 17. století

Tím ho zabil,“ prohlásil Bezprsťák, vždycky ve střehu, i když byl skrytý ve stínech a vypadal, že nevnímá, co se kolem něj děje. Zdánlivě si rozhovoru nevšímal – soustředěně rovnal laciné cetky a těch pár měďáků, které za celý den vydělali.

Ještěrka viděl, jak se voják rozloučil s rybářem tím podivným plácnutím, ale až mnohem později, v kutlochu pod schodištěm, když ostatním z party líčil tu hádku, si vybavil i nepřirozeně dlouhý prst, který vyčníval mezi ostatními. Tlusťoch, jedno z dvojčat, nevěřícně svraštil čelo. Stále nedokázal pochopit, jak může někdo jen tak z ničeho nic zemřít.

„Prstem?“

„Nemel nesmysly.“ Bezprsťák se vynořil ze svého kouta se zasmušilým výrazem, který ho neopouštěl od chvíle, co se vrátili. Otráveně zaštěrchal mincemi v dlani a pak je nasypal do koženého váčku tak ošoupaného, měkkého a vetchého, že mu mezi sebou říkali hedvábný měšec. „Snad nám za to něco dají.“

S tím Bezprsťák odsunul tři zpuchřelá prkna, která jim sloužila jako dveře, a odvážně vykročil do tmy vnitřního dvora mezi starými nájemními domy. Tím porušil jedno ze základních pravidel přežití: po západu slunce zůstávat v bezpečí. Všichni dobře věděli, že kapsáři pracují ve dne, ale násilníci vycházejí v noci, takže pokud k tomu neměli skutečně naléhavý důvod, po setmění svůj úkryt nikdy neopouštěli. Za celou dobu, co žil s partou, se Ještěrka ničeho takového neodvážil. Příběhy, které jim vyprávěl Bezprsťák, spolu s tím, co slýchával ve čtvrti o rvačkách a vraždách, mu bohatě stačily, aby ho přešla chuť poznávat Trianu nebo Sevillu za ponurého svitu pochodní.

Ještěrka sledoval, jak Bezprsťák mizí v černé noci, a litoval, že jim vůdce party rybářovu smrt blíž nevysvětlil, ale raději se nezeptal, protože se nechtěl stát terčem jeho špatné nálady. V ten den si sotva vydělali na jídlo. To, co našli, ukradli anebo vyžebrali, nestačilo ani na slanou vodu. Bezpochyby to byla jedna z nejhorších „sklizní“, jakou Ještěrka pamatoval, a to se přitom před pár dny vrátila flotila, takže se čtvrť Arenal a tržiště proměnily v mraveniště hemžící se lidmi – a tedy i příležitostmi. Pokud Bezprsťák nic nesežene, budou se muset spokojit se skývou tvrdého plesnivého chleba a nahnilými hruškami, které dvojčata stihla sebrat, ještě než je nějaká otrokyně vyhodila. Ještěrka kvůli smrti rybáře nepřinesl nic.

Nebyl to první mrtvý, kterého viděl, už měl tu čest s vlastním otcem. Nejživější vzpomínkou, kterou na něj měl, bylo jeho nehybné tělo – sotva víc než kostra potažená našedlou kůží – se zavřenýma očima a tím hrozným zápachem, který mu vycházel z úst, když se k němu na matčin příkaz naklonil, aby zjistil, jestli ještě dýchá. Ať už otce zabilo cokoliv, rozložilo ho to zevnitř.

Z rohu místnosti, co nejdál od toho puchu, pozoroval jeho bezvládné tělo s jistotou, že se už nepohne ani nevstane z mrtvých, aby ho děsilo, na rozdíl od těch mrtvol z řeky, z nichž šel opravdový strach. Nebylo to tak dávno, co je jednou ráno probudil hlad ještě před východem slunce, a když si pak krátili dlouhou chvíli házením žabek do řeky Guadalquivir z trianského břehu, nedaleko továrny na mýdlo, najednou zahlédli dvě těla, jak je unáší proud. Bezprsťák na ně křičel, aby je vytáhli z vody a svlékli jim šaty, které i v chabém světle svítání vypadaly nové a dobré kvality. Prcek, hubenější a neduživější z dvojčat, popadl klacek a marně se snažil mrtvoly z řeky vylovit. Ještěrka, který z nich uměl nejlépe plavat, či spíše se vznášet ve vodě, pobízený Bezprsťákovým křikem váhavě vstoupil do řeky, ale okamžitě se vrátil na břeh, vyděšený silou proudu a skelným pohledem, který na něj vrhl jeden z mrtvých, když ho vodní vír otočil směrem k němu. „Taková škoda,“ bylo všechno, co Bezprsťák řekl, zatímco si Ještěrka s úlevou znovu navlékal svoje hadry.

Největší dojem na něj však udělala smrt rybáře, protože ho neviděl jen jako mrtvolu. Ačkoli by se dalo říct, že viděl umírat i svého otce, ve skutečnosti si ho nepamatoval jinak než jako strnulé tělo na slaměné matraci, kde se během měsíců, nebo snad jen týdnů proměnil v páchnoucí mrtvolu. V každém případě si nevzpomínal, že by ho kdy viděl stát, mluvit či dělat cokoli jiného než nehnutě ležet.

S rybářem to bylo jiné, toho viděl plného života, jak vyhrožuje vojákovi, že ho nakope do zadnice, a jak se mu snaží nahnat strach svým mohutným svalnatým tělem jen chvíli předtím, než mu voják zasadil jediný rychlý úder, jako když švihne bičem. Byla to hrůza, kterou zahlédl v rybářových očích, co ho vyděsilo tak, že by se v něm krve nedořezal, a co mu naplnilo hruď mučivou úzkostí, jíž se nedokázal zbavit celé odpoledne a která ho nutila představovat si, jaké budou poslední minuty jeho vlastního života. Noc ho zastihla, ještě než stačil sehnat cokoli k snědku, a stále ho přitom svírala úzkost při pomyšlení, že i on bude cítit hrůzu, až jednou pozná, že umírá.

V to ráno zamířili do Arenalu, stejně jako každý den od připlutí flotily. V tlačenici se vždy našel někdo, kdo potřeboval pomocnou ruku, aby něco naložil či vyložil, nějaká ztracená mince na zemi či nehlídaný, uvolněný měšec, který se dal s trochou štěstí a šikovnosti ukrást. Bezprsťák je nikdy nevybízel ke krádežím, ledaže bylo riziko minimální. On sám byl podle svých vlastních slov hledačem pokladů, který se jako zázrakem či díky svým mimořádným schopnostem ocitl vždy na správném místě: tam, kde se nějaký zbloudilý měďák zakutálel mezi smetí, někdo z lepší rodiny odhazoval jablko anebo unavený obchodník zvedl pohled, aby našel někoho, kdo mu s něčím pomůže.

Dav se táhl od Arenalské brány až po Trianskou. Lidé se proplétali, jak jen mohli, mezi páchnoucími hromadami výkalů a odpadků, které se navzdory přísnému zákazu hromadily podél hradeb. Po Lodním mostě, který se pod vahou kár a těžkých povozů nebezpečně kymácel, mířily do města stovky optimistických venkovanů odhodlaných využít ještě jeden den blahobytu, který přinesl návrat flotily a výplaty námořníkům.

Na udusaném písku podél hradeb byly rozestavěné provizorní krámky z vozů, přikrytých plachtami z žalostného, vybledlého sukna. Dohromady tvořily spletitou síť křivolakých uliček, kde se Bezprsťák a jeho parta snažili sehnat obživu na další den.

Ještěrka se stále ještě nedokázal vzpamatovat z úžasu, který v něm vyvolával pohled na galeony, galéry a koráby, jež zaplavily břehy i koryto řeky. A přestože si od Bezprsťáka vysloužil nejeden káravý pohled, trávil víc času fascinovaným zíráním na ty dřevěné obludy než pátráním po zaprášené a špinavé zemi, kde si měli vysloužit svůj denní krajíc.

Ženský křik a barvité nadávky adresované vojákům ho přinutily odvrátit pohled od lodí.

Rvačky, jak je poučoval Bezprsťák, byly ideálním místem k tomu, aby člověk ukořistil zapomenuté nebo ztracené věci, třebaže to nebylo bez rizika. Bezprsťák tvrdil, že na ulici přežije jen ten, kdo zůstane neviditelný pro stráž, a rvačky přitahovaly biřice stejně spolehlivě jako med včely. Navíc jako tuláci museli být krajně opatrní. Jak se sami přesvědčili na případech starších i nedávných, bylo pro zámožné pány mnohem pohodlnější sprovodit zlodějíčka ze světa na místě, než ztrácet drahocenné minuty vysvětlováním strážím, jaké příkoří jim ti hladoví ubožáci způsobili. Naštěstí život v nejskvostnějším městě světa – pokud měl člověk dost šikovnosti a rychlosti na útěk po drobné krádeži – nabízel díky nekonečnému přívalu lidí, zpráv, nového zboží a báječných příležitostí možnost na vše brzy zapomenout. Jen náramná smůla mohla způsobit, že by se znovu střetli se svou obětí – a co hůř, že by je ta oběť poznala.

Přesto všichni čtyři dodržovali přísnou kázeň a jedno zásadní pravidlo, ať už šlo o rvačky nebo jakoukoli jinou slibnou tlačenici: potlačit zvědavost a včas zmizet dřív, než se vše uklidní. Ostatně právě takovým způsobem přišel Bezprsťák ke svému nejcennějšímu pokladu, řetízku s přívěskem ve tvaru lva s orlí hlavou, z ryzího zlata – nebo v to aspoň všichni doufali –, který bedlivě střežil za uvolněnou cihlou v jejich kutlochu. Vyprávěl jim, že tu šperkařskou trofej získal při prudké hádce o čest jedné dívky. Šperk prý vylétl do vzduchu uprostřed davu, který se shromáždil v Kořenářské uličce, kde si dámy obvykle kupovaly vonné masti a parfémy. Zrovna když tudy Bezprsťák procházel, připravený pohotově zachytit cokoliv, co se mu samo nabídne, mu řetízek šikovně vklouzl mezi záhyby košile.

Hádka, která toho dne vypukla v Arenalu, byla z těch pořádných – kolem se mačkal dav zvědavců, kteří si v duchu přáli, aby se strážní buď opozdili, nebo nejlíp vůbec nedorazili.

Ještěrka se protáhl davem a vybojoval si místo hned v první řadě chumlu, který se kolem šarvátky shlukl. Mladší z žen, s košem plným zboží, měla rozcuchané plavé vlasy a tváře jí pod náporem hněvu, studu nebo rozčilení zrudly a leskly se potem. Její starší společnice mezitím sbírala ze země zaprášené ústřice, které jim voják vztekle mrštil do obličeje, zatímco na mladou řval, že je lhářka a zlodějka. Jenže mezi nohama přihlížejících se rozkutálela téměř pětina jejich úlovku, takže žena rozhodně nehodlala odejít s prázdnou.

„Zaplať ten reál, co mi dlužíš, ty parchante mizerná!“ vykřikla.

Mladičký voják, který sotva vyrostl z dětských střevíčků, už napřahoval ruku, aby ji uhodil, ale na poslední chvíli se zarazil, odfrkl si a místo políčku vztekle kopl do prachu, který se vznesl do špinavého obličeje staré ženy klečící na zemi se dvěma ústřicemi v rukou. Pak se zachechtal a znechuceně procedil směrem k dívce:

„Neválel bych se s tebou ani zadarmo, ty couro!“

Žena vykročila směrem k němu a namířila na něj maličký nožík, jehož čepel nebyla delší než párátko.

Voják stále svíral v pěsti reál, který prodavačce dlužil, a už si sahal do kabátce, aby ho schoval, když se na scéně objevil rybář, celý potřísněný krví a vnitřnostmi mořských ryb, které čistil u vedlejšího vozíku.

Hromotluk s rukama ztvrdlýma těžkou prací popadl mladíka za zápěstí, přičemž ho oslovil „holobrádku“, což mezi přihlížejícími vyvolalo pobavený smích, a zkroutil mu prsty tak, až mu z nich reál vypáčil. Voják zaskučel tenkým hláskem a diváci se znovu rozesmáli. Rybář, který se jako jediný nesmál, mu pustil ruku a napřáhl nůž, ale spíš aby mu naznačil směr, kudy má zmizet, než aby mu vyhrožoval.

„Mazej odsud, než ti nakopu prdel!“

Voják se stáhl, tělo napjaté, oči plné nenávisti, ruku zastrčenou v kabátci. Ale hned nato se rybáři postavil tváří v tvář a prohodil nuceně klidným tónem:

„Jak si přeješ, šéfe.“

A rozloučil se s ním tou prudkou ranou do boku, kterou všichni viděli, tím plácnutím, kterým jako by potvrzoval svou kapitulaci, ale v němž si Ještěrka všiml toho příliš dlouhého prstu, o kterém Bezprsťák tvrdil, že tím rybáře zabil. Byl tak blízko, že viděl, jak se rybáři po tváři rozlil výraz překvapení, a pak upustil nůž, jímž bránil ženy. Jedna z nich – ta mladší s košíkem – mu poděkovala, a rybář se ještě usmál, ale vzápětí se sesunul k zemi. Tehdy se jeho vyděšený pohled střetl s Ještěrkovým. Muselo to trvat jen pár vteřin, právě dost dlouho na to, aby rybář otevřel ústa a vydal tichý sten, než vydechl naposledy. Ale Ještěrka měl pocit, že ho tím pohledem tiše prosí celé hodiny, aby ho zachránil před temnotou, která ho pohlcovala, anebo kterou viděl.

Jakmile jeho tělo dopadlo na zem, někdo z vystrašeného davu prohlásil, že musel omdlít, ale dívka vykřikla, že je mrtvý, a ostatní s tesknou odevzdaností potvrdili, že už je v Pánu. I když to poslední, co většině přineslo uklidňující úlevu, příliš nesedělo s hrůzou, kterou Ještěrka viděl v očích rybáře. Kromě úzkosti, kterou cítil, ho nejvíc mátlo, že je možné zemřít jediným krátkým vydechnutím, bez jakékoli viditelné rány na těle. Zemřít jako mávnutím kouzelného proutku. Stál tam bledý strachy a chtěl zůstat, aby to temné tajemství rozluštil, ale raději se držel Bezprsťákova pravidla, protáhl se mezi lesem nohou a utíkal z Arenalu zmatený a vyděšený.

Místo aby sháněl něco k jídlu, strávil pak odpoledne touláním mezi spletí stánků, které se tísnily kolem katedrály, a fantazíroval o rybářově náhlé smrti a jeho prosebném pohledu, který se mu vryl do paměti. Mrzelo ho, že zklamal Bezprsťáka, a styděl se přiznat, že na ně vůbec nepomyslel, dokud se nevrátil s prázdnýma rukama.

Ztrouchnivělá prkna se odsunula a vešel Bezprsťák, s úsměvem od ucha k uchu.

„Hele!“

Nesl obrovský kus čerstvého sýra a Ještěrka s dvojčaty vytřeštili oči úžasem při představě, jaká je čeká hostina.

„Našel jsem ho na Příkopě.“

Dvojčata oslavovala štěstí, které potkalo Bezprsťáka, ale ten se pokradmu podíval na Ještěrku, s rozpačitým úsměvem na rtech. Ve tváři se mu stále zračilo napětí, na čele se mu leskly pramínky potu a hruď se mu zvedala a klesala do rytmu zrychleného, nepravidelného dechu. Ještěrka mu úsměv vrátil, ale raději se nezeptal, co ho přimělo tak rychle běžet, tedy kromě strachu z násilí, které přicházelo s nocí.

Když si rozdělili velkorysé porce toho slavnostního pokrmu, jímž je Bezprsťák obdařil a z něhož jim zbyde i na další den, zhasli svíčku a v tichosti se pustili do jídla. Rozplývali se nad chutí kozího sýra, lahůdky, kterou nejedli už celé měsíce. Ještěrka v temnotě rozeznal postavu Bezprsťáka, jak se opírá o zeď a vydechuje rozkoší. Sotva hltavě spolykal svůj příděl, zamířil do tmavého kouta, kde seděl vůdce party.

„Jak ho zabil?“

Bezprsťák, zlenivělý a ospalý neobvyklým pocitem sytosti, chvíli mlčel, než odpověděl:

„Bodcem. Přímo do srdce.“

Rybář padl k nohám jemu, on byl ten, u koho hledal pohledem pomoc, a Ještěrka si byl jistý, že na těle neměl žádné zranění.

„Nebyla tam žádná krev.“

„Byla jí tam spousta.“

Bezprsťák doprovodil svou odpověď nevrlým úšklebkem na potvrzení své nezpochybnitelné autority. Ještěrka, který se naučil poslouchat toho nehezkého chlapce, jemuž chyběly dva prsty na levé ruce, začal přesvědčovat sám sebe, že rybářův pohled musel nějak otupit jeho smysly. Jenže si nemohl vzpomenout, že by tam někde v té chvíli viděl Bezprsťáka.

„A jak to víš ty?“

„Ví to celá Sevilla. Biřici toho vojáka všude hledají.“ Bezprsťák zklamaně mlaskl a potichu, téměř soucitně, jako by mluvil o sobě, procedil: „Pošlou ho rovnou na popraviště.“

2

Probudit se do rámusu z dvorků, kde se sousedé scházeli u ohniště sloužícího za kuchyni, bylo pro čtveřici milým překvapením. Bylo neobyčejně příjemné zahájit den takto poklidně a nemuset hned za kuropění začít shánět jídlo, aby uklidnili kňourající žaludek. Několik hodin se ještě zdrželi ve svém úkrytu a dopřáli si zbytek sýra ze včerejška, zatímco si vesele připomněli dvě či tři další hostiny, které si v minulosti společně vychutnali. V těch vzácných okamžicích, kdy jejich život připomínal cosi jako slušnou existenci, by ani jeden z nich nevyměnil kutloch za kamenný sirotčinec, jenž se jim – ať už vinou Bezprsťákových historek anebo díky tomu, co zahlédli na vlastní oči – jevil jako žalář, kde se za misku řídké polévky a pravidelnou dávku výprasku muselo dřít od rána do večera. Děti ze sirotčince se navíc často stávaly otroky těch, kteří si žádného jiného nemohli dovolit. Přesto jim domnělá svoboda nezastírala křehkost jejich vlastní existence, a pokud na ni oči či mysl na chvíli zapomněly, připomnělo jim ji bolestné kručení prázdných břich či nutnost přetahovat se o jídlo s hladovými psy a krysami, kterým se v odpadcích žilo přímo královsky.

Prcek se znovu dožadoval příběhu o tom, jak přišel Bezprsťák o prsty na ruce. Ten se nechal chvíli přemlouvat, pak si pohladil chmýří, co mu rašilo na bradě, a jako obvykle začal tím, že když byl ještě malý usmrkanec jako oni, žil u mistra Rodriga. Tahle první věta a skutečnost, že mu prsty sežrala nějaká mořská příšera, byly v jeho vyprávění zpravidla jediné neměnné věci. Všechno ostatní se měnilo s každou novou verzí – od moře, kde se to mělo stát, přes typ lodi a důvod, proč se na ní ocitl, až po povahu mistra Rodriga, který býval tu odvážný, tu zbabělý, a samotné příšery, které většinou popisoval jako bájné, děsivé obludy nevídané velikosti. Právě ty příšery, víc než cokoli jiného, zaručovaly Bezprsťákovi soustředěnou pozornost celé party. Ještěrkovým oblíbencem byl netvor, který podle Bezprsťáka dokázal spolknout galeonu na jeden hlt a jemuž v hlavě podobné soví zářily oči tak děsivé, že když se do nich člověk podíval, na místě strachy zemřel. Jedovaté peří na těle té potvory dokázalo rozložit vše, čeho se dotklo, a mělo na svědomí i ty dva Bezprsťákovy prsty. Údajně se ho omylem dotkl, když se netvor nořil zpět do hlubin moře poté, co se nasytil tím, že sežral celou posádku, až na Bezprsťáka a mistra Rodriga, který byl v této verzi vylíčen jako dobrotivý tlouštík a smolař.

Když byl Bezprsťák unavený anebo bez chuti, jako toho dne, jeho vyprávění bývalo zbrklé a zmatené, jen slepenec neuspořádaných úryvků z dřívějších verzí, zakončený bez špetky jiskry nějakou obyčejnější a mnohem pozemštější obludou. Tentokrát se museli spokojit s tuctovým mořským hadem, jehož jedinou význačnější vlastností, kromě věčného hladu a záliby požírat všechny námořníky bez rozdílu, byl neutuchající pisklavý jekot, co rval uši až do krve.

Dřív než stačil kdokoli z nich otevřít ústa, aby ho poprosil, ať popíše, jak se mu leskly šupiny a jak hučelo moře, Bezprsťák rozhodl, že povídaček už bylo dost a že je načase vyrazit ven a začít sbírat drobné, jídlo nebo cokoli, co se naskytne, protože sýr, ať s ním budou šetřit jakkoli, jim do zítřka rozhodně nevydrží.

Jakmile dvojčata zmizela z úkrytu a Ještěrka se sklonil, aby se protáhl mezi prkny, Bezprsťák na něj sykl, aby upoutal jeho pozornost.

„Já nejdu.“

Ještěrka si dokázal vybavit jen jediný den, kdy Bezprsťák nešel žebrat. Bylo to ještě předtím, než potkali dvojčata, skoro před rokem. Tehdy Bezprsťák při pobíhání po čtvrti Svatého Vavřince špatně došlápl, a kotník mu otekl do velikosti pomeranče. Když kůže na druhý den získala modrofialovou barvu zralého fíku, donutilo je to myslet na nejhorší. Pravý kotník měl od té doby sice nateklý jako kouli, ale barvu měl normální a hlavně ho nebolel. Přesto k němu Ještěrka instinktivně sklouzl pohledem.

„Bolí tě něco?“

Bezprsťáka zjevně podráždila Ještěrkova starost a zkoumavý pohled, kterým si ho prohlížel od hlavy k patě, jako by hledal nějaké zranění.

„Co by mě mělo bolet, sakra?! Mazej ven.“

Dvojčata už byla z dvorků pryč a čekala na rohu, až se k nim připojí zbytek. Tlusťoch se zeptal na Bezprsťáka, ale Ještěrka nedokázal říct víc než to, že s nimi ten den nepůjde. Prcek byl trochu skleslý, jak se mu tu a tam stávalo, a působil dojmem, jako by z něj něco vysálo veškerou energii. Byli zvyklí, že nemoc patří ke každodennímu životu, a tak ani Tlusťoch, jinak vždy připravený bratra chránit, nedával najevo sebemenší starost.

Společně překročili řeku. Tlusťoch o pár kroků napřed, plný elánu díky sytému žaludku, za ním se šoural Prcek se svěšenou hlavou a Ještěrka se zasněně kochal pohledem na lodě, které zaplnily řeku do poslední pídě. Bezprsťák je ve svých příbězích popisoval do takových detailů, že nebylo pochyb o tom, že se na některé plavil, a o moři mluvil tak přesvědčivě, že ho jistojistě spatřil, přinejmenším jednou. A s nějakou nestvůrou se také nejspíš setkal, i kdyby ve skutečnosti nebyla tak obrovská a neměla soví hlavu. Ještěrka si jen těžko dokázal představit něco tak gigantického, že by to dokázalo jedním soustem zhltnout ty dřevěné kolosy, některé po zuby ozbrojené. S obdivem naslouchali hromovému rachotu salv na oslavu návratu flotily a cítili, jak se pod nimi otřásá země i vzduch. V Ještěrkových očích byly ty velikánské lodě s nekonečnými řadami děl a proudem lidí a nákladu, jež chrlily ze svých útrob, prostě nezničitelné, ať si Bezprsťák vypráví, co chce.

Tlusťochův hlas ho vytrhl ze snění:

„Jdeme ke Svatému Ildefonsovi. Půjdeš s námi?“

Na náměstí u kostela stály lázně a měli vyzkoušené, že jak ledová tak vřelá voda probouzí u zámožných Sevillanů sklony k štědrosti. Navíc právě tam den předtím ulovili ty přezrálé hrušky, a jak měli ve zvyku, vraceli se na místa, kde k nim byli cizí lidé laskaví, aby zjistili, zda jim v duši nezůstalo ještě trochu soucitu a ve spížích něco na vyhození.

„Ne. Já jdu do Arenalu.“

Ta krev mu stále vrtala hlavou. Ne že by snad nedůvěřoval Bezprsťákovu vyprávění, spíš ho poháněla zvědavost a potřeba zaplnit mezery ve vlastní paměti, protože ten otřes ho zřejmě natolik zmátl, že si nevšiml tak zjevné věci, jako bylo rybářovo zranění. Místo, kde se šarvátka odehrála, si pamatoval, ale aby byly stánky rozestavené stejně jako tehdy a tvořily ty samé klikaté uličky, bylo nemyslitelné. A při tom množství lidí, co každý den šlapali po udusané hlíně, bylo velmi pravděpodobné, že po celé události nezůstala ani stopa.

A přesně to se stalo. Když po několika minutách netrpělivého prodírání mezi davy konečně našel to místo, nebylo tam vůbec nic. Ani kapka krve, ani prodavačky ústřic, ani stopa po rvačce. Kromě městských drábů, kteří dál pátrali po vojákovi, se zdálo, že ta bezvýznamná smrt už nikoho nezajímá. Celá Sevilla sice údajně věděla, že rybář vykrvácel kvůli bodné ráně namířené přímo do srdce, ale Ještěrka byl jediný, koho to trápilo. Určitě proto, že jen jeho ten muž pohledem prosil o pomoc, než vydechl naposledy.

Zůstal tam nehnutě stát ještě několik minut, zatímco se mu v hlavě hemžily představy jako štěnice na slamníku, ale žádná se nezdržela dost dlouho, aby se proměnila v opravdovou myšlenku. Ani nevěděl jak, přešel v duchu od smrti k ráji, od ráje k nebi, z nebe k moři a od moře k Bezprsťákovým nestvůrám – a teprve vzpomínka na vůdce party jej vytrhla ze snění a zaplavila ho výčitkami, že se zas nechal unést a zapomněl na to, co bylo skutečně důležité: jídlo. Tím spíš dnes, kdy byla celá sklizeň na něm a na dvojčatech, od nichž se na základě dřívějších zkušeností nedalo čekat mnoho.

Stačilo deset minut soustředěné pozornosti, aby se mu naskytla první příležitost. Kupec s šedivými skráněmi, nevrlým výrazem a unavenými pohyby se právě pokoušel rozprostřít plachtu nad vozem, kde ležely tři veliké hliněné mísy přikryté lněnými utěrkami. Ještěrka k němu bez váhání přiskočil a chopil se díla. S jedním párem rukou navíc, byť slabým a neduživým, měli stánek za chvíli postavený. Kupec se postavil za své zboží a odvracel zrak, zatímco Ještěrka nehnutě čekal, ruku napřaženou.

„Dej mi něco.“

Muž si znechuceně povzdechl – pomoc se mu sice hodila, ale nežádal o ni, ani o ni nestál – a vytáhl z jedné mísy zpod ubrousku tři ubohé slanečky. Ještěrka je přijal s tichým zadostiučiněním, sevřel je v pěsti a s co nejžalostnějším výrazem natáhl druhou ruku:

„Jsme čtyři bratři.“

Když dostal i čtvrtou rybku, vzdálil se od kupce a ukryl vzácný lup do plátěného pytlíku, který si sám slátal hrubými, nestejnými stehy. Lépe to začít ani nemohlo. Vylezl na hromadu udusaného smetí a rozhlédl se po Arenalu, aby si vybral, kde znovu zkusí štěstí. Bezprsťák by si jistě přál, aby se tu strhla nějaká rvačka, ale Ještěrka na nic takového neměl náladu ani sílu – přesto věděl, že kdyby k něčemu došlo, bude muset být při tom. Naštěstí tam panoval jen běžný shon davu a křik trhovců.

Tehdy se střetl s pohledem muže s hustým černým plnovousem, v ošoupaném černém koženém kabátci a s kloboukem zdobeným peřím, z něhož vyzařovalo cosi vojenského, čímž Ještěrkovi připomněl vojáka z předchozího dne. Ještěrka se tvářil, že si ho vůbec nevšiml, a zadíval se na lodě pohupující se v říčním proudu. Pak pohledem pomalu přelétl po celé šíři Arenalu a nakonec se s předstíranou lhostejností znovu podíval na muže. Ten z něj nespustil oči a na tváři se mu mezitím objevil úšklebek, který pokud měl být úsměvem, tak rozhodně patřil někomu, kdo nebyl zvyklý tvářit se vesele. Mávl na něj, ať jde blíž. Nedůvěra byla nezbytnou výbavou k přežití, a tak mu Ještěrka úsměv vrátil, seskočil z hromady odpadků a vykročil opačným směrem. Cestou se snažil dostat mezi sebe a tu přísnou osobu co nejvíc lidí. Proplétal se mezi stánky, podlezl pár vozů, aby případného pronásledovatele zmátl, a nakonec se schoval za obrovský sud, odkud pozoroval místo, kde ho naposledy viděl.

Ten obličej mu byl nějaký povědomý, měl pocit, že už ho někde zahlédl. Zamračil se, jako by tím mohl z paměti vydolovat tu správnou vzpomínku, ale jediné, co se mu neustále vracelo na mysl, byla rvačka z předchozího dne. A jakmile se mu ta představa usadila v hlavě, najednou viděl v tom hustém černém vousu tvář, kterou zahlédl při potyčce mezi vojákem a rybářem. Všichni přece museli vidět, jak se rybář zhroutil a ukázal očima na toho otrhaného kluka. Každý, kdo tehdy zahlédl pohled umírajícího, si musel všimnout toho, co on – že ho prosil o pomoc anebo volal po slitování. Jen on věděl, že rybáře v životě neviděl, že ho tam přivedla jen zvědavost a naděje, že najde nějakou minci nebo něco, co by se dalo směnit za jídlo. A pak ho napadla absurdní myšlenka, která ho navzdory své nesmyslnosti doopravdy vylekala: že si biřici možná myslí, že má s tou smrtí něco společného. Srdce se mu rozbušilo při představě, že to je možná důvod, proč ho hledají.

Když ucítil těžkou ruku na rameni, trhl sebou a zasténal. Tak hluboce se ponořil do vlastních myšlenek, že sice zíral, ale nic neviděl, a ten muž s vousem a ledovým úsměvem ho nějakým způsobem našel. Ještěrka přelétl pohledem jeho oblečení odshora dolů a doufal, že z něj vyčte, zda se jedná o vojáka nebo biřice. Mužova ruka mu sevřela paži a bez námahy ho vytáhla na nohy.

„Chci s tebou mluvit, chlapče.“

Ještěrka měl chuť odpovědět, že on žádnou potřebu mluvit nemá a že jediné, co si v tu chvíli přeje, je být zpátky v kutlochu, chráněný uklidňující přítomností Bezprsťáka, kde by se s největší pravděpodobností spolu smáli nějakým historkám u zbytků kozího sýra. Jenže paralyzovaný strachem z mužova přísného pohledu a nečitelného výrazu se nechal bez odporu napůl vléct a napůl nést směrem k řece, kde postupně zanikal hluk improvizovaného tržiště.

„Pěkně ses do toho namočil.“

Ještěrka si byl jistý, že má na mysli smrt rybáře, ale nedokázal pochopit, jak mohl ten pán dojít k závěru, že on s tím má něco společného.

„Já jsem nic neudělal. Opravdu.“

Muž na něj úkosem pohlédl, ale neobtěžoval se s odpovědí a dál směřoval k vodě. S každým krokem, kterým se vzdalovali od davu, v něm rostl strach a pocit bezmoci. Bezprsťák vždycky říkal, že jsou neviditelní, protože na tulácích nikomu nezáleží. Jak se zdálo, tak až na tohoto zachmuřeného pána, který Ještěrku poznal a přišel si pro něj do Arenalu. Podle toho, jak pevně mu svíral paži, bylo zřejmé, že ho jen tak nepustí.

Když ten voják, zločinec, či co byl vlastně zač, usoudil, že už jsou dost daleko – sotva dvacet kroků od mohutné galeony, poslední v řadě před Lodním mostem –, přinutil ho krátkým, ale pevným trhnutím, aby se zastavil. Nedaleko od nich si dvojice strážných, hlídajících můstek na loď, všimla jejich přítomnosti a pokynula jim, aby se posunuli dál. Stisk na rameni na chvíli povolil a Ještěrka, kterému tak nepřezdívali náhodou, využil svou šanci. Mrštně a bleskově se vykroutil z mužova sevření a vystřelil směrem k mostu. Už na něj zboku vyšplhal při jiných příležitostech a doufal, že jakmile se dostane nad úroveň mužovy hlavy, už na něj nedosáhne.

Překvapení, které tím způsobil tomu zamračenému pánovi, stačilo k tomu, aby získal pár kroků náskok. Ještěrka pelášil jako o život, navzdory bodání v hrudi a bolavým nohám. Cestou ztratil i ty čtyři ubohé slanečky, které předtím vyžebral. Nevšímal si mužových výkřiků, který místo hněvu nebo zklamání v hlase jen klidně volal, že se ještě setkají. A právě ten výhrůžně klidný tón stačil k tomu, aby se ani jednou neohlédl. Až když stanul na mostě, v předklonu, s hlavou u kolen a na pokraji zvracení z námahy, otočil se zpět ke břehu. Odtud, přes hlavy davu, zahlédl svého pronásledovatele, který dál stál u galeony, pozoroval ho a mával na něj pytlíkem se slanečky.

Kdyby mu úzkost z možného dopadení neotupila myšlenky, určitě by raději zamířil do města a ztratil se v uličkách za hradbami. To mu ale došlo až mnohem později, v Trianě, za hradem svatého Jiří, když se konečně přestal třást strachy. Teď už nebylo cesty zpět. Ale sotva přestal cítit hrůzu, vystřídalo ji zoufalství, že tomu muži nechtěně prozradil, na kterém břehu Guadalquiviru žije.

Zamířil opačným směrem, než byly dvorky, kde měli svůj kutloch, a vracel se zpět postranními uličkami, které se táhly podél řeky a kde byly na zdech domků stále patrné stopy po poslední velké vodě. Schovaný za rohem jednoho z nich pozoroval z bezpečí Lodní most déle než hodinu, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Pak, pořád ještě neklidný při představě, že by se měl vrátit rovnou do kutlochu, se vydal na opačný konec čtvrti s nadějí, že se mu poštěstí najít něco k snědku anebo si něco vydělat prací. Nabídl se sedlákovi, který tlačil vozík, ale ten si ho ani nevšiml. A když požádal jednu paní o kousek chleba z velkého bochníku, který nesla v košíku, jen překvapeně – nebo snad pohoršeně – zvedla obočí. Procházel uličkami se zrakem zabodnutým do země a zkoumal každičkou píď, ale posléze i tato poslední naděje pohasla.

Nakonec, vyčerpaný hladem a napětím celého dne, zamířil ke kutlochu pod schody. Bylo teprve brzké odpoledne, ale podle hlasů, které se ozývaly za stěnou z prken, poznal, že dvojčata se už vrátila. To mohlo znamenat jen jedno – že narazila na nějakou nečekanou kořist, a ta představa mu trochu zvedla náladu. Ale jen do chvíle, než vešel dovnitř.

Prcek ležel na zemi, schoulený do klubíčka, se skelným pohledem. Na košili kolem krku se rýsovaly kulaté, jasně rudé skvrny. Tlusťoch klečel vedle bratra s výrazem zoufalství a něžně ho hladil po špinavých, slepených vlasech.

„Nepřestává plivat krev.“

3

Třetího dne usoudili, že jen odpočinkem se Prcek nevyléčí. Neustále kašlal, a i když to nebyla pokaždé krev, záchvaty ho vyčerpávaly a byl tak bledý, že jeho stav Ještěrkovi nechtě připomínal agónii, v níž umíral jeho otec.

Bezprsťák stále ještě nevycházel ven, takže se o jídlo starali s Tlusťochem a naštěstí se jim docela dařilo. Bylo jasné, že je k větší činorodosti přinutila jen naléhavost situace a nemožnost spoléhat se na Bezprsťákovy schopnosti, z čehož měl šéf party sice radost, ale zároveň ho to dopalovalo.

„Kdybyste vždycky sháněli jídlo jako teď, nikdy bychom nehladověli.“

Ještěrkovi nezbývalo než připustit, že Bezprsťákovy výtky jsou oprávněné. Nikdy nebyl takhle vynalézavý a v duchu si přiznával, že když se člověk opravdu soustředí na to, co se kolem něj děje, nabízí pomoc, kde se dá, a vydrží spoustu odmítnutí a pohrdavých pohledů, výsledky se dostaví. Když jim Bezprsťák naznačil, že celou tu dobu spoléhali jen na něj, připadal si jako nevychované děcko a nevděčník. Ale zároveň ho děsila představa, že přežít může vyžadovat takovou námahu. Celé ty dny, kdy s Tlusťochem vynakládali tolik úsilí, ho sice ani jednou nebolelo břicho, ale také si ani chvilku neužil, a jestli tohle byl život, který ho čekal v budoucnosti, Ještěrka začínal pochybovat o tom, že toulání po ulicích je lepší než sirotčinec. Tam – alespoň se to povídalo – člověka naučí číst a takové ty další věci, co se dělají ve škole. Na ulici se jen protloukali a nechávali plynout jeden den za druhým. A Bezprsťák měl pravdu: víceméně nevědomky a taky proto, že byli mladší, tak nějak počítali s tím, že se o ně postará. Nebyl nijak nadšený z představy, že se Bezprsťák rozhodne skončit s žebráním anebo nechá všechnu práci jen na nich... Pokud tohle měl být život, který ho čeká, Ještěrka si ho tak rozhodně nepředstavoval. Bezprsťák měl alespoň šanci opustit Trianu, užít si moře a vrátit se s bezpočtem historek k vyprávění. A nejen to – během cest, anebo ještě předtím, než skončil pod schody, se naučil číst. Občas se tou výsadou chlubil, když jim ve městě četl vývěsní štíty obchodů, a Ještěrku to fascinovalo. On sám znal jen hlad, špínu a zápach města. Tížilo ho na duši, že pociťuje tak silnou touhu, aby mu osud dopřál něco lepšího než život na ulici. A když se konečně ukládali ke spánku a pokoušeli se usnout, pokud jim to Prckův stav dovolil, styděl se za svou malou víru v život, který mu Bezprsťák nabídl, v jediný život, který vlastně znal.

Litoval, že si nedokáže v klidu užívat štěstí, že v posledních dnech nepocítil hlad. Bylo to ale pochopitelné vzhledem k tomu, že ho trápila podle něj nevyhnutelně se blížící Prckova smrt, nedostatek spánku a možnost, že znovu narazí na toho muže s hustým vousem. Kvůli té možnosti a také kvůli Prckovu kašli nemohl v noci spát. Bezprsťákovi tu příhodu povyprávěl hned v den, kdy se stala, sotva dvojčata usnula. V přítmí viděl, jak se Bezprsťákovi lesknou doširoka otevřené oči.

„Co ti ještě řekl?“

„Už nic. Jen že jsme se dostali do průšvihu.“

„Seš si jistý, že tě nepronásledoval až sem?“

„Jasně.“

„Tak si dávej bacha, abys ho sem nepřivedl.“

Ještěrka slíbil, že bude opatrný, a zeptal se, kdo ten pán vlastně je. Bezprsťák jen téměř neslyšně zabručel: „Nevím.“ Pak se k němu otočil zády a rozhovor tím ukončil.

Od toho dne se Ještěrka pravidelně vracel do Triany oklikou, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Ale to, že se Bezprsťák na to téma odmítá bavit a že se odváží opustit díru pod schody, jen když si potřebuje vyprázdnit měchýř na dvorku, ho znepokojovalo. Ba co víc, děsilo ho to.

Té noci teplota náhle poklesla, jako by je varovala, že zima přijde už za měsíc a bude třeba vyměnit aspoň jednu z vlněných dek, které si přehazovali přes ramena ve dnech tuhého chladu. Ještěrku napadlo, že už jsou to celé věky, co nepozřel nic teplého, a vzpomněl si na česnečku, kterou jednou měli s Bezprsťákem, ještě než přišla dvojčata. Sotva se jim podařilo usnout po noci plné záchvatů Prckova kašle, tak prudkých a mučivých, že si nebyli jistí, jestli je ještě při vědomí nebo ne, byli už před rozbřeskem opět vzhůru.

Kašel ustal, jako když utne, a to, co bývala jen krátká pauza mezi záchvaty, se prodloužilo tak, že všichni tři na nemocného zůstali užasle a se strachem zírat. Bezprsťák k Prckovi přistoupil, zatímco Tlusťoch na bratra hleděl s uslzenýma očima a neschopen nahlas vyslovit to, čeho se obával, jen koktal:

„Je...? Je...?“

„Ne, není.“

Bezprsťákova odpověď Tlusťocha moc neuklidnila. Stáli tam v napjatém tichu, dokud šéf party nepřešel ke vchodu, neodstranil dveřní prkna a neobrátil se na Tlusťocha s pohledem upřeným na Prcka.

„Vezmi bratra.“ Pak se otočil k Ještěrkovi: „Pomoz mu. Odneseme ho k Trianské bráně.“

Omámený únavou Ještěrka poslechl autoritativní tón Bezprsťákova hlasu a pomohl Tlusťochovi Prcka zvednout. Když s ním vyšli na dvorek, Bezprsťák byl už dávno pryč.

S námahou ho vlekli ještě setmělými trianskými uličkami. Tlusťoch nesl téměř celou váhu bratrova těla, zatímco Ještěrka předstíral pomoc tím, že držel jednu Prckovu nohu. Jak byl zvyklý, úzkostně se přitom rozhlížel doprava doleva, jestli se někde neobjeví muž s černým vousem. Navrhl, aby šli k mostu bočními uličkami, ale Tlusťoch ten nápad odmítl a přidal do kroku. Táhl Ještěrku i nemocného kupředu z obavy, aby nepřišli pozdě, přestože neměli ani nejmenší tušení, kam jdou.

„Brány jsou ještě zavřené,“ řekl Ještěrka a zvedl pohled k obloze.

Tlusťoch rázoval dál, a až po patnácti nebo dvaceti krocích prohlásil pevným hlasem, jako by si to pečlivě promyslel:

„Přelezeme hradby.“

Nic víc nedodal, a Ještěrka taky mlčel – čekal, že Tlusťochovi dojde, jak absurdní je představa, že zvednou mrtvou váhu jeho bratra do výšky devíti až deseti loktů. Nemluvě o tom, že za proklouznutí do města před otevřením bran jim hrozil trest smrti.

Přechod přes Lodní most se jim kvůli jeho kolébání na vlnách a velké únavě zdál nekonečný. Když konečně sestoupili na druhý břeh, zůstali stát před zavřenou bránou a čekali, až dorazí Bezprsťák. Tlusťoch celý zpocený hlasitě supěl, Prcek ležel v bezvědomí na zemi a Ještěrku dusil nepříjemný pocit z Bezprsťákovy nepřítomnosti – trápilo ho jeho nevyzpytatelné chování od chvíle, co jim přinesl ten sýr. Na trianském břehu se jako temný, hrozivý stín tyčil hrad svatého Jiří s kobkami Svaté inkvizice.

S prvními paprsky slunce se ozval lomoz stráží na druhé straně brány a na mostě se objevil Bezprsťák, který sice neběžel, ale blížil se chvatným krokem a nervózně se ohlížel přes rameno.

Brána se otevřela právě ve chvíli, kdy k nim Bezprsťák dorazil. Ani se nezastavil, jen je vyzval, ať ho následují, a spěšně pokračoval v cestě. To je donutilo nést Prcka tak, že každé tři čtyři kroky narážel hlavou bratrovi do ramene. Ještěrka se chvíli snažil najít způsob, jak Tlusťochovi cestu aspoň trochu ulehčit, ale brzy ho omrzelo klopýtat a kroutit se ve snaze držet s ním krok. Nakonec to vzdal. A i když ho to trochu mrzelo, musel si přiznat, že jeho pomoc na věci nic nezmění – jeden bratr bude dál neúnavně chvátat, zatímco druhý mu bude bezvládně poskakovat na rameni.

Na jednom rohu se Bezprsťák náhle zastavil a opatrně vykoukl na náměstí. Okrové střešní tašky jasně zářily v prvních paprscích slunce, ale dlažba byla dál zahalena stíny, které skrývaly špínu a odpadky. Tlusťoch těžce oddechoval vyčerpáním, odhodlaný nesložit bratra ze zad ani na okamžik. Bezprsťák si dal záležet, aby se mu podíval do očí, než promluvil:

„Sirotčinec je jeho jediná šance. Tam se můžou aspoň pokusit ho vyléčit.“

Tak často si pochvalovali volnost života na ulici, bez poroučení mnichů, že Bezprsťákův návrh, jakkoli rozumný, měl pro Ještěrku hořkou pachuť porážky. Když ostatní mlčeli, Bezprsťák pokračoval:

„Teď budou všichni v kapli. Můžeme ho nechat u dveří, zaklepat a později se vrátit, abychom se přesvědčili, že si ho vzali. Anebo...“

Tlusťoch ho přerušil:

„Já jdu s Prckem.“

Ještěrka, kterého stále svírala představa, že posílají Prcka do vězení plného modliteb, nucené práce a ran holí, nedokázal skrýt překvapení.

„Ty chceš zůstat v sirotčinci?“

Tlusťoch neodpověděl a s bratrem přes rameno odhodlaně vykročil na náměstí. Bezprsťák ho hvízdnutím zastavil a gestem ho přivolal zpátky. Vytáhl něco zpod košile a řekl mu:

„Tady máš. Bez toho se s Prckem nebudou vůbec obtěžovat.“

Ještěrka zatajil dech, když zahlédl dukát.

Nikdy v životě neviděl tolik peněz pohromadě. A Tlusťoch taky nebyl nikdy tak bohatý, ani kdyby sečetli všechno, co kdy spolu ukořistili. Na rozdíl od Ještěrky, jemuž se točila hlava ve snaze přijít na to, odkud se takový poklad vzal, a který čekal, že Bezprsťák něčím – pohledem nebo slovem – prozradí svoje tajemství, přijal Tlusťoch minci s klidem a samozřejmostí, jako by to bylo od začátku součástí plánu. Vážně přikývl a nadhodil si na rameni Prckovo bezvládné tělo, jehož váha mu už musela unavovat svaly a drsná látka košile dřít kůži do krve.

„Uvidíme se za pár týdnů,“ řekl.

Bezprsťák neodpověděl a ustoupil za roh, odkud mohl z bezpečné vzdálenosti sledovat, jestli se brána otevře. O chvíli později prošel Tlusťoch honosným portálem sirotčince a ani jednou se na ně neohlédl.

Počkali, až se vrata za jejich přítelem zavřou, a pak se rychle vydali zpátky, odkud přišli. Ještěrka měl dojem, že se mu Bezprsťák záměrně vyhýbá pohledem, což jen posílilo jeho podezření. Zastavili se jen na chvíli u Trianské brány, aby si oddechli a v tichosti zhodnotili situaci, protože na mostě budou zcela nechránění. Když sebrali odvahu, přešli ho pak se strojeným klidem, ale s jediným přáním: aby byli co nejdřív zpátky v úkrytu pod schody... Jakmile se ocitli na trianském břehu, ztratili se v úzkých, páchnoucích uličkách, stranou od rušného provozu lidí a vozů. Bezprsťák vypadal, že se konečně trochu uvolnil. Ještěrka se ho chtěl zeptat, odkud vzal ten dukát, ale nakonec, nejistý, jak by mladík zareagoval, se rozhodl pro jinou otázku:

„Myslíš, že se ti dva vrátí za pár týdnů?“

Bezprsťák se nezastavil, ani nepromluvil, jen zavrtěl hlavou. Pokračovali v cestě směrem ke dvorkům, a když si byl Ještěrka jistý, že Bezprsťák opravdu nic neřekne, naléhal:

„Nebude jim to trvat dýl?“

„Nemyslím, že se vůbec vrátí.“

Ještěrka by dal kdovíco za to, aby pochopil, jak k tomu názoru šéf party dospěl, ale ze zkušenosti věděl, že na to téma víc neřekne. Bezprsťákův vážný tón naznačoval, že odteď zůstali jen oni dva, stejně jako na začátku. Sami, špinaví a bez sousta k jídlu. Vzpomínka na hlad a bolest těla, než člověk otupí, mu dodala odvahu k další otázce:

„Zbyly ti ještě nějaké peníze?“

Bezprsťák odpověděl bez zaváhání a klidně, jako by tu otázku čekal.

„Ne. Bylo to všechno, co jsem měl.“

Ještěrka mu to nevyčítal. Byl rád, že dal dukát dvojčatům, a ze srdce si přál, aby se jim v sirotčinci vedlo dobře. Ale vědomí, že pro něj nic nezůstalo a že od tohoto rána je znovu odkázaný na sbírání zbytků v ulicích, pokud chce něco sníst, probudilo v Ještěrkovi bolestný pocit křivdy.

„Mohl jsi jim místo toho dát ten řetízek.“

Bezprsťáka ta poznámka očividně zarazila, a po chvilce váhání se zastavil.

„Co máš s tím řetízkem? Nemá žádnou cenu.“

Ještěrku ta odpověď neuspokojila. Pokud řetízek neměl žádnou hodnotu, proč si ho tak žárlivě střežil?

„Vypadá jako ze zlata.“

„I kdyby byl, je to jedno.“

„Mně ne. Já bych radši, kdyby byl ze zlata a dalo se za něj koupit hodně jídla.“

Ta zdánlivě nevinná, ale nezvyklá nedůvěra – protože rozhodnutí a autoritu vůdce party, svého zachránce, nikdy předtím nezpochybnil – Bezprsťáka viditelně zaskočila. Zrudl, těžko říct, jestli vzteky, nebo hanbou.

„Je to bezcenný krám. A i kdyby byl ze zlata, je na něm vyryté jméno. Je jasné, že je kradený.“

„Mohli jsme ho přece najít na ulici.“

„Já se kvůli tomu zavřít nenechám. Klidně ho jdi střelit sám, jestli chceš.“

Ale ani Ještěrka netoužil jít za překupníky, kterým nevěřili ani vlastní příbuzní a kteří by jim za ten krám – nebo šperk – stejně nedali, co stál. A navíc by neměli zábrany je oba prozradit, pokud by za to měli možnost získat pár měďáků navíc anebo respekt bohatého zákazníka. Druhá možnost, zamířit na černý trh na druhé straně Arenalu, kde končilo všechno kradené zboží ve městě, byla ještě horší. Tam nechodili nikdy, protože každý v Seville věděl, že tam je mnohem těžší získat měďák než padnout do spárů podsvětí – zločinecké bandy, kterou vedl jistý Monipondio, jehož jméno stačilo, aby jim přeběhl mráz po zádech. Bezprsťák vycítil Ještěrkovu nerozhodnost a vítězoslavně prohlásil:

„Nechme těch blbostí a pojďme radši vymyslet, kde sehnat něco k jídlu.“

Nato vyrazil směrem k jejich úkrytu a Ještěrka ho neochotně následoval, rozladěný z představy, že kdyby dal Bezprsťák místo celého dukátu dvojčatům jen půlku, což by jim možná stačilo, sami by teď měli dost na celé měsíce. Nicméně se mu zamlouvalo a připadalo mu spravedlivé, že ten rozhovor byl nepříjemný i Bezprsťákovi, který teď kráčel s pohledem upřeným do země a bručel si pod vousy.

Když došli na roh ulice, zahlédl koutkem oka, jak někdo popadl Bezprsťáka za paži. Ten se v tu ránu zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi. Ještěrka se k němu zmateně otočil a spatřil dýku mířící na něj a muže s černým plnovousem a křivým úšklebkem, který nesliboval nic dobrého.

„No vida, vida. Konečně se setkáváme.“

Ještěrka pohlédl na Bezprsťáka v naději, že u něj jako vždy najde oporu anebo útěchu. Místo toho však viděl jen nezvyklou bledost. A strach.

4

Nikdo z nich nepromluvil, dokud nedorazili ke dvorkům, jak jim muž nařídil. Bezprsťáka přinutil k chůzi pod hrozbou dýky a Ještěrku držel za loket a vlekl ho za sebou jako minule.

Cestou zdvořile pozdravil pár lidí, kteří právě vycházeli, a ani Bezprsťák, ani Ještěrka nedali najevo, že je tam vede proti jejich vůli. Nijak se nevyjádřil k ubohosti jejich skrýše, jen jim nařídil, aby dovnitř vstoupili před ním. Přinutil je, aby se posadili do nejvzdálenějšího kouta od prken, která nahrazovala dveře, a s nenucenou elegancí hosta v pohodlí městského paláce se uvelebil naproti nim, čímž jim odřízl únikovou cestu.

„A kde jsou ti další dva?“

Ještěrka si nezvaného hosta nedůvěřivě prohlížel – jeho přízvuk prozrazoval, že není ze Sevilly, ale odkud pochází, to se poznat nedalo. Když se jim pohledy střetly, uhnul očima, aby nemusel odpovědět. Skrýše pod schody mu ještě nikdy nepřipadala tak tísnivá. Dusot kroků nad jejich hlavami a halas na dvoře plném lidí, lhostejných k životu několika otrhanců, jen potvrzovaly, že na nich nikomu nezáleží a nikdo jim nepřijde na pomoc. Naštěstí tu měl pořád ještě Bezprsťáka, kterému se podařilo nahradit vyděšený pohled hrdým, skoro drzým výrazem, když nevrle odvětil:

„Jsou pryč.“

Muž s překvapivou rychlostí sevřel Bezprsťákovo zápěstí. Ten se okamžitě zkroutil v bolesti, ale nevydal ani hlásku.

„Chodíte vždycky pohromadě. Kde jsou?“

Ještěrka zasáhl na obranu svého ochránce.

„Jeden z nich je vážně nemocný. Už tu nebydlí.“

Zatímco Bezprsťák tiše sténal bolestí v mužově sevření, ten několik vteřin mlčky zíral na Ještěrku, který trval na svém:

„Je to pravda.“

Zdálo se, že jeho slovo bylo pro muže dostatečnou zárukou. Konečně Bezprsťáka pustil a teprve tehdy si všiml jeho zmrzačené ruky.

„A tohle?“

Mladík rychle schoval dlaň pod stehno, snad ze studu nebo kvůli palčivé bolesti, a otázku ignoroval. Navzdory napjaté situaci a pocitu, že jim hrozí nebezpečí, by Ještěrka rád slyšel, kterou verzi příběhu by Bezprsťák povyprávěl neznámému cizinci, a zabolelo ho zklamání, když poznal, že se žádné odpovědi nedočká. S rukou stále schovanou sebral vůdce party odvahu a se spravedlivým hněvem pronesl:

„Nech nás na pokoji. Nic jsme neprovedli.“

Špička dýky se pohnula a namířila na Ještěrku.

„Tobě taky chybí prsty?“

Ještěrka zavrtěl hlavou a ukázal muži rozevřené dlaně. Sám nevěděl, proč ho poslouchá, místo aby se mu postavil na odpor jako Bezprsťák. Muž ponuře zamumlal „tím líp“ a obrátil se k mladíkovi.

„Jeden dukát, devět reálů a několik měďáků, které patří mladému pánu Alfonsovi z rodu Gelvesů. Z velmi urozené rodiny, ale na koni je to nemehlo, jak jsme se ostatně mohli sami přesvědčit. A teď je celý žhavý zjistit, kdo mu při jezdecké slavnosti na ulici Svatého Dominika vyfoukl měšec.“

Ještěrkovi překvapením spadla brada. Teď si byl jistý, že dukát, který viděl na vlastní oči a který Bezprsťák věnoval dvojčatům, pocházel z měšce mladého pána Alfonse, stejně jako ten zlatý řetízek. Cítil, jak mu v hrudi roste ledová zášť. Zatímco muž dál mluvil, Bezprsťák se otočil k Ještěrkovi, a když viděl jeho rozhořčení, zavrtěl hlavou.

„Prsty máš šikovné, ale nejsi dost rychlý.“ Muž znovu máchl dýkou, sice nijak hrozivě, ale jeho oči prozrazovaly opak. „Neztrácejme čas. Vím, že jsi to byl ty.“

Ještěrka nemohl nic říct ani udělat; jen se díval na šéfa party se směsí pobouření a trpkosti. Pod naléhavým pohledem obou dvou se Bezprsťák nakonec rozhodl prolomit mlčení.

„Nemám je tady.“

Muž je znovu počastoval tím svým chladným a zneklidňujícím úsměvem.

„Nejde mi o peníze.“

Takovou odpověď Bezprsťák ani Ještěrka nečekali. Vyměnili si zaražené pohledy a zavrtěli se na místě, neschopni skrýt překvapení, natož přijít na to, jak zareagovat. Jejich úžas pobavil nezvaného hosta, který se nahlas zachechtal.

„Ani nevíte, jaké máte štěstí, že jsem to byl zrovna já, kdo tě viděl, jak kradeš měšec mladému pánu Gelvesovi.“

Ještěrkovi nepřipadalo, že by měl kdovíjaké štěstí, a Bezprsťákovi očividně taky ne. Svaly na krku se mu napjaly a promluvil s potlačovaným vztekem:

„Co po nás chceš?“

Muž ukázal na Ještěrku:

„Budeš pro mě pracovat. Když to zvládneš dobře, chlapče, budeš jíst každý den. Ale když se mi nebude líbit, jak mi sloužíš, pošlu vás oba rovnou do paláce Gelvesů. Alfonsek vás jistě rád pozná osobně.“

Mužův sarkasmus Bezprsťáka vůbec nepobavil, a navzdory jeho drsnému výrazu Ještěrka z obličeje svého ochránce vyčetl, že je vyděšený – měl rozšířené zorničky a spodní ret se mu nepatrně třásl.

„Proč si prostě nekoupíš otroka a nenecháš nás na pokoji?“

V kutlochu se ozvala hlasitá facka a Bezprsťákovo ochablé tělo bouchlo o zeď. Nerudný cizinec zůstal netečný k jeho sténání a obrátil se k Ještěrkovi, který couvl hlouběji pod schody v obavě, že další rána bude patřit jemu.

„Potřebuješ si něco vzít?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak dělej, máme spoustu práce.“

Ještěrka se odvážil jen zvednout ruku na pozdrav směrem k Bezprsťákovi, který si hladil tvář a krk.

Tentokrát jeho nový pán necítil potřebu držet ho za paži nebo mu vyhrožovat dýkou. Kráčel svižně, jen občas po očku kontroloval nároží ulic a pobízel ho, aby s ním držel krok. Dorazili do Dlouhé ulice a zastavili se před nízkým domem s obrovskou dřevěnou branou a klepadlem ve tvaru srdce s olivovou ratolestí. Navenek působil dům důstojně a útulně, ale jakmile vešli dovnitř a jeho oči si zvykly na přítmí, iluze se rozplynula. Byla to jen jedna místnost bez oken, s ohništěm v jednom rohu a špinavým lůžkem podél protější zdi. Veškerý nábytek představovala jediná obrovská truhla zamčená stejně mohutným visacím zámkem. Když jeho nový pán otevřel dvířka vzadu v místnosti, proniklo dovnitř trochu světla, ale ani to neubralo na ponuré bezútěšnosti místu, které se očividně mělo stát na nějakou dobu jeho novým domovem.

Zatímco si muž odkládal plášť, opasek a zbraně – dýku, kterou Ještěrka už znal, a černou křesadlovou pistoli s dřevěnou rukojetí –, zůstal chlapec stát u dveří, ochromený nejistotou z toho, co se od něj očekává, a také zklamaný chudobou, která z celé místnosti čišela. Uznával, že je to mnohem honosnější místo než kutloch pod schody a že nic neztratí, když tu pár dní zůstane pod střechou. Přesto za tu krátkou chvíli, co měl čas přemýšlet o tom, co se mu vlastně děje, usoudil, že by byl raději otrokem někoho, kdo má víc prostředků, než jakými zjevně disponoval tenhle nevrlý pán. Ze zasnění ho vytrhl drsný hlas s neurčitým přízvukem – hlas jeho nového pána:

„Tamhle jsou cibule nakládané v oleji a džbán s vínem. Přines mi pohár.“ Pokynul ke koutu zčernalému od kouře na druhé straně pokoje. „Můžeš si taky posloužit, jestli chceš.“

Ještěrka poslušně přešel k džbánu a nalil víno do jediného dřevěného poháru, který našel. Překvapený jeho světlou barvou přičichl k obsahu. Přestože si už skoro nepamatoval, jak víno voní, přišlo mu dostatečně silné na to, aby přebilo chuť tvrdé, nezdravé říční vody, kterou obvykle pili. Když pánovi pohár podal, vytáhl jednu cibuli, žlutou a mastnou, a spořádal ji tak rychle, že ani nepoznal, jak chutná. Znepokojivý nedostatek jídla a kuchyňského náčiní v něm vzbudil podezření, že pánův slib, že dostane najíst, když bude dobře sloužit, byl jen trik, jak ho dostat do domu – pokud tedy ten nedostatek neznamenal, že jeho pán jí obvykle v hostincích. Upnul se k té představě, aby na něm nebylo vidět zklamání.

„Jak se jmenuješ?“

Hřbetem ruky si utřel pramínky oleje, které mu stékaly z koutků úst, a odpověděl:

„Ještěrka.“

„Tvoje pravé jméno.“

Jediné další jméno, které znal, bylo Miguel, ale zda je pravé, tím si nebyl jistý. Pro něj bylo jeho jméno Ještěrka, a to už tak dlouho, že si ani nepamatoval, kdy mu ho Bezprsťák dal a jednou provždy jím nahradil to původní.

„Miguel.“

„Miguel čí?“

„Miguel Ještěrka.“

Muž unaveně zabručel „dobrá“ a jedním douškem dopil zbytek řídkého vína.

„Já se jmenuju Hendrick van Belle. Odteď jsi můj sluha a budeš mi říkat pane.“

Ještěrka svou novou roli přijal tiše proneseným: „Jak poroučíte, pane,“ a sklopil zrak, aby neprozradil své překvapení. Vláma – tedy někoho z Antverp nebo Bruselu – si vždy představoval jako bohatého kupce, ne jako zamračeného chudáka, jehož jediným majetkem je truhla, dvě zbraně a teď i sluha zadarmo. Ale co mohl vědět on, který za celý život neopustil špinavé uličky Sevilly? Navíc představa, že bude sluhou a ne tulákem, se mu ve skutečnosti čím dál víc zamlouvala, a tak se bezděky usmál.

„Co je tady k smíchu?“

Úsměv mu okamžitě zmizel z tváře a vystřídal ho panický strach, že pána urazil a schytá facku, jako když Bezprsťáka srazil ke zdi.

„Nic.“

Hendrick si povzdechl a Ještěrka pochopil, že se mu jeho úsměv nelíbil. Sklopil oči a zůstal nehybně stát. Po nekonečné minutě se odvážil zvednout pohled. Vlám, nebo co byl vlastně Hendrick zač, ho dál provrtával pohledem. Spokojený s Ještěrkovou podřízeností ukázal na malá dvířka, kudy do místnosti pronikalo trochu světla.

„Tam je latrína. Nechci, aby to tady smrdělo. Budeš se starat o to, aby byla čistá.“

Ještěrka přeběhl očima místnost a marně hledal něco, čím by tu práci mohl vykonat. Na chvilku ho vyděsila představa, že Vlám očekává, že to udělá holýma rukama.

„Venku je kbelík,“ řekl Hendrick nakonec. „Ale nechci, abys ho vyléval přímo před domem.“

Jednou mu Bezprsťák vyprávěl, že je zakázané vyhazovat odpadky na ulici, ale stačilo se jen projít po městě, uvnitř i za hradbami, aby bylo jasné, že ten zákaz sotva kdo dodržuje, a očividně to nikoho příliš netrápilo. Nejhorší na tom svinstvu byly bahnité louže, které se tvořily, když pršelo nebo praskl některý z vodních kanálů. Voda a vlhko jako by spojily síly s výkaly, hnijícími zdechlinami, rybími kostmi a jinými odpadky, aby vytvořily smrad, který byl i pro ně, zvyklé toulat se městem, skoro nesnesitelný. V duchu s Vlámem souhlasil a vzpomněl si na smetiště na konci Kastilské ulice, kde by mohl kýbl vylít.

Hendrick náhle prudce vstal a Ještěrka sebou trhl – nevěděl, jestli má zůstat stát, anebo raději vyrazit na zadní dvorek zkontrolovat, jestli není kýbl plný fekálií, které by měl hned vynést. Ale Vlám se usmíval – nebo se o to alespoň pokoušel – a pokynul mu, aby přistoupil ke kavalci. Pak otevřel obrovskou truhlu a vytáhl volné kalhoty a košili.

„Vyzkoušej si je.“

Do košile by se vešli hned tři jako on a kalhoty mu sahaly až ke kotníkům. Přesto, i když bylo zřejmé, že mu šaty nepatří, se Ještěrka ještě nikdy necítil tak elegantně. Zřejmě to podobně viděl i Vlám, protože zabručel „skvělé“ a poplácal ho po zádech, než se vydal ke dveřím.

„A teď do práce.“

Vlám kráčel svižně a nesl se s urozeností a tak povýšeně, že ať už to dělal schválně nebo ne, působil dojmem, že pohrdá každým jedním člověkem, kolem kterého prošli. Podle toho, co Ještěrka dokázal postřehnout a vyčíst z jeho chování, usoudil, že Hendrick do Triany nepatří. Nebylo běžné, aby místní nuzné obyvatelstvo řešilo, jestli jim doma smrdí po výkalech, a ani jeho přízvuk neodpovídal někomu, kdo by pocházel z téhle strany Guadalquiviru.

Bez jediného zastavení dorazili až k bráně Obchodní rady, a tam se posadili do stínu pomerančovníků. Vlám, který nepromluvil ani slovo od chvíle, kdy opustili dům, dál mlčel a pozorně si prohlížel všechny lidi, kteří vcházeli dovnitř a vycházeli ven. Setrvávali v tom úmorném tichu celou věčnost – Ještěrka se snažil nedat najevo, že se nudí, zatímco jeho záhadný pán neochvějně pokračoval ve své špionážní misi. Když se v bráně objevila žena, jejíž tvář prozrazovala úzkost a v očích měla slzy, Hendrick se napřímil.

„Támhleta! Sleduj ji, chlapče, ale ať tě nezahlédne, a zjisti, kde bydlí. Jestli má muže, hned se vrať. To samé, pokud má děti. Když si budeš jistý, že žije sama, zůstaň poblíž jejího domu a pozoruj, kolik lidí ji navštěvuje a jací jsou.“ Zvedl hlavu směrem ke katedrále. „Ale v každém případě se vrať, až bude slunce ve výši věže.“

Ještěrka se hned vydal na cestu, ale zastavil se, jakmile na něj Vlám sykl.

„A nezapomeň! Jestli se nevrátíš, ty i tvůj kámoš bez prstů to máte spočítané.“

Sotva zahlédl budovu, zjistil, že Vlám už nesedí pod stromem, kde strávili tolik času pozorováním. Prohledal okolí majestátní budovy Obchodní rady, kdyby snad Hendrick změnil stanoviště, a když ho nikde nenašel, vrátil se zpět k pomerančovníku a posadil se na zem, neklidný a zmatený.

„Co se stalo?“

„Měla dítě.“