The Proposal Project

Copyright © Donna Marchetti, 2025

Translation © Nikola Polzerová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-741-0

ISBN mobi: 978-80-7689-742-7

Kapitola první

Konec levných polévek

Je zvláštní, jak časové rozpětí dvaceti vteřin může člověku v závislosti na situaci připadat tak odlišné. Například když jste s mužem v posteli a on vydrží jen dvacet vteřin, může se vám zdát, že jste sotva stihli napočítat do dvou. (Rozhodně na nikoho neukazuju prstem.)

Na druhou stranu, když sedíte naproti šéfovi potom, co jste královsky zpackali jeden z největších projektů, na kterých jste pracovali, a nikdo celých dvacet vteřin neřekne ani slovo, bude vám to připadat jako věčnost.

Tak či tak jste dostali co proto – a moc si to neužíváte.

Můj brzy bývalý šéf Donald Delmar několikrát otevře pusu a znovu ji zavře, než konečně vysloví obávanou větu:

„Mrzí mě to, slečno Cainová, ale musíme se s vámi rozloučit.“

I když jsem tušila, že to takhle dopadne, neposlouchá se to lehce. Stáhne se mi krk, a přestože jsem si slíbila, že odsud odejdu se vztyčenou hlavou, bráním se:

„Nebyla jsem do toho zapletená jen já,“ řeknu.

Povzdechne si a koutky rtů svěsí dolů. Zdá se, že jsem ho zklamala. Nemělo by mi na tom záležet, ale záleží. Nerada selhávám.

„Objednávku dodavatele občerstvení jste měla na starosti vy,“ připomene mi.

„To ano, ale řekl jste mi, že klient výhradně žádá –“

„To je jedno,“ přeruší mě. „Tři sta lidí čekalo dvě hodiny na večeři, která je stála víc než pět set dolarů. Uvědomujete si, o kolik peněz kvůli tomuto průšvihu náš klient přišel?“

Dokážu si to spočítat a není to moc příjemné.

„Ale –“

„Máme štěstí, že nás Malcolm nebude žalovat,“ zavrčí. „A jediný důvod, proč nás nežaluje, je ten, že jsem mu slíbil, že vyhodím člověka, který je za to všechno zodpovědný.“

Malcolm Ridges je generálním ředitelem charitativní společnosti ANY-Time, sídlící v severní části New Yorku. Dnes ráno navštívil šéfovu kancelář, a přestože za sebou zavřel dveře, jeho křik se nesl po celé budově. Že na něj křičel kvůli mně, mi na náladě nepřidalo.

Bojím se, že se zhroutím, pokud rychle nevypadnu. Nevypadám hezky, když brečím. Postavím se a uhnu pohledem. „Sbalím si věci.“

„Není třeba,“ řekne. „Už vám je sbalili. Krabici si při odchodu vyzvedněte na recepci.“

U dveří zaváhám a otočím se. „Sbalili i můj držák na lepicí pásku? Potřebuju ho.“

„Držák je majetkem společnosti,“ namítne.

Zavrtím hlavou. „Byl dělaný na zakázku speciálně pro mě,“ nevzdávám se. „Je určený pro leváky. Je můj a měla bych si ho odnést domů.“

Znovu si povzdechne a sklopí oči k desce stolu, jako kdyby mu docházely síly. „Držák na lepicí pásku pro leváky neexistuje,“ řekne. „A vy ani nejste levačka.“

„To nemůžete vědět. Mohla bych být.“

„Chcete ho, protože má tvar střevíce. Kromě toho si ho už vzala Rachel. Prosím, běžte a dál se neztrapňujte, Priscillo.“

Škubnu sebou. Jeho slova se mě dotknou. Přesto nejsem schopná odebrat se k odchodu. „Rachel z podatelny? Na co ta potřebuje držák na pásku? Otvírá obálky. Nelepí je.“

Delmar si promne obličej, jako kdyby ho bolela hlava. „A na co by vám byla? Kariéru si jí stejně neslepíte.“

Otevřu pusu, abych něco odsekla, ale jsem příliš ohromená. Vyjdu z kanceláře a třísknu za sebou dveřmi. A kdyby se někdo vyptával na chybějící držák na lepicí pásku… Při odchodu z budovy jsem se v podatelně rozhodně nezastavila.

• • •

Po neobvykle chladné zimě dnes poprvé vykukují teplé sluneční paprsky. Kvete jarní kvítí a na větvích, které byly celou zimu holé, se konečně zelenají listy. Okraj silnice lemují kaluže po včerejším dešti. Zatím se jim každé projíždějící auto ohleduplně vyhnulo. Řidiči snad vědí, že mám za sebou zlý den a nechtějí mi víc nakládat. Vrací se mi víra v lidstvo.

Kdyby mě zrovna nevyhodili z vysněného místa, docela bych si tohle počasí užívala. Mám na sobě letní oblečení, konkrétně košili s krátkým rukávem a džínové šortky, ale místo abych sedla do auta, rozhodla jsem se těch pět kilometrů k Tině ujít pěšky. Potřebuju chvíli, abych si rozmyslela, co dál.

Projdu kolem skupiny puberťáků, shluklých na parkovišti před večerkou. Jeden z kluků zapíská a já udělám tu chybu, že se otočím. Zamává na mě. Odvrátím se a nevšímám si ho.

„Hej, slečno!“ zavolá.

Odvážím se ještě jednou ohlédnout.

„Mohla byste nám koupit nějaký cíga?“ poprosí.

Zamračím se. „Prosím? V žádném případě!“

„No tak,“ žadoní. „Mám peníze. Stačí, když zajdete dovnitř a koupíte je.“

„Nebudu kupovat cigarety nezletilým.“ Upřu pohled před sebe a doufám, že když budu pokračovat v cestě, nechají mě na pokoji.

„Nejsem nezletilý,“ nevzdává se. „Jen jsem ztratil občanku.“

Obrátím oči v sloup. „Vypadáš na dvanáct. Kde máš chůvu?“

Kluk mi začne nadávat a společně s kamarády na mě tasí prostředníčky. Ignoruju je a přidám do kroku. Jakmile se od parkoviště vzdálím, urážky ustanou a já vydechnu úlevou. Myšlenky se mi znovu stočí k událostem, které se mi dnes přihodily. A když si vzpomenu, proč mě Delmar vyhodil, zatnu ruku v pěst.

Skoro nevnímám hučení motoru narůstající za mými zády. Nevěnuju mu pozornost, dokud ke mně nedojede dodávka a nestočí volant do velké kaluže u cesty, která mým směrem chrstne příval špinavé vody. Je to jako náraz do zdi. Zkamením. Jsem úplně promočená. Puberťáci na mě z okna dodávky zakřičí další nadávky, a než se konečně vzdálí, vysmějí se mi a znovu vztyčí prostředníčky. Odplivnu si a zasténám.

Tenhle den už zkrátka nemůže být horší.

Když dorazím k Tině, košile je stále mokrá, že by se dala ždímat, džínové šortky mi pod tíhou vody kloužou z pasu a na nohách mám zaschlou špínu. Neviděla jsem se v zrcadle, ale vsadím se, že vlasy jsou jedna velká katastrofa. Musím vypadat jako bezdomovec. Tina ze mě bude určitě paf.

Přestože jsme stejně staré, naše životy se od sebe značně liší. Než dodělala vysokou školu, vytvořila appku, kterou prodala za miliony dolarů. Proto si dneska může dovolit rodinný domek se třemi ložnicemi v luxusní čtvrti. Bydlí se svým přítelem, technikem, s kterým se poznala na jednom z firemních večírků. Můj byt se sice nenachází v nejhorší části města, ale bydlím v něm jen já a patří mi pouze jedna ložnice. Nikdy jsem neměla potřebu ho zvěčňovat na fotkách, Tinin dům na druhou stranu vypadá jak vystřižený ze žurnálu. Jeho prkenná podlaha má barvu dřevěného uhlí. Stěny jsou dokonale bílé, vyzdobené drahým uměním. V kuchyni má pracovní desku z bílého mramoru a horní skřínky se skleněnými dvířky dávají na odiv dokonalou kolekci drahého bílého nádobí. Spodní skříňky jsou stejně bílé jako zdi a gauč. Všude samá bílá, což sice vypadá krásně, ale člověk má strach se čehokoli dotknout.

Ani vzhledem si nejsme moc podobné – ona má výšku modelky, blond vlasy a modré oči. Já měřím sotva sto padesát centimetrů a moje vlasy a oči mají stejnou barvu jako bláto, které se mi právě lepí na nohy.

Jakmile vkročím na příjezdovou cestu, Tina otevře dveře. „Kde se kruci touláš?“ Podívá se mi přes rameno. „A kde máš auto?“

„Je hezky. Chtěla jsem se projít.“

A taky jsem potřebovala čas, abych zpracovala, co se mi stalo v práci. Navíc se hodí, když trochu ušetřím za benzín. Kdoví, kdy si zas budu moct dovolit plnou nádrž.

„Jsi blázen,“ zhodnotí, a když se přiblížím, zamračí se. „Šla jsi po ulici, nebo ses brodila stokou?“ Nakloní se a začne mě očichávat.

„Ohodilo mě auto.“ Vědomě jsem vynechala skutečnost, že jsem si nejspíš znepřátelila gang nezletilých.

Ušklíbla se. „Lidi jsou v dnešní době tak bezohlední. Kdo tohle proboha udělá?“

Pokrčím rameny. „Možná mě neviděl.“

„Pojď dovnitř,“ povzdechne si. „Hodím ti oblečení do pračky a ty se zatím můžeš opláchnout.“

Následuju ji do domu a u dveří se vyzuju. Když z kuchyně uslyším hlas, zarazím se. Nevěděla jsem, že má návštěvu. Tina jen mávne rukou a zavede mě do kuchyně, kde si Marjorie, matka jejího přítele, míchá kávu. Sedí k nám otočená zády a dál si mele svou. Asi si nevšimla, že se Tina vzdálila.

„… proto bys neměla mít bílou linku,“ poučuje ji zrovna. „Je na ní vidět každá šmouha. Jen se podívej, jak se tu vyjímá ta rozlitá káva.“

Vedle Marjoriina hrnku je poměrně velká kávová louže, která pravděpodobně vznikla příliš vehementním mícháním. Vyměním si s Tinou pohled. Mrkne na mě, pak přistoupí k Marjorie a kaňku setře papírovým ubrouskem.

„Nic, co by nespravil starý dobrý ubrousek,“ řekne.

Marjorie k ní zvedne hlavu a konečně mě zaregistruje. Obrátí se na mě a její hlas vystřelí o oktávu výš. „Ach ahoj. Ty jsi Paula, že?“

„Priscilla,“ opravím ji. S touhle ženou jsem se viděla přesně sedmkrát, ale přesto si mé jméno nedokáže zapamatovat. Nevím, jestli jí to mám prominout, nebo se urazit.

„Jsem zrovna na odchodu,“ oznámí. Sebere hrnek a kromě kuchyňské linky pokape i podlahu. „Tino, prosím, zavolej mi, jakmile se Ryan vrátí domů. Dělám si o něj starosti. Už hodinu se mu nemůžu dovolat.“

Marjorie je na odchodu, ale u mě se zastaví. Nakrčí nos a vyvalí oči, jako bych byla ten nejošklivější tvor na světě. Pak se ohlédne na Tinu, zavrtí hlavou a vyrazí ze sebe ten nejhlasitější povzdech. Nato se odporoučí.

Se zvednutým obočím se obrátím na Tinu. Kamarádka utrhne další ubrousek a uklidí spoušť, kterou tu po sobě zanechala. Než promluvím, čekám, dokud se za tou ženou nezavřou vstupní dveře.

„Proč si dělá o Ryana starosti?“

Tina obrátí oči v sloup a pobaveně se ušklíbne. „To by bylo nadlouho. Běž se umýt a pak si spolu můžeme dát víno.“

Vejdu do koupelny, svléknu se, rychle se osprchuju a přehodím přes sebe Tinin hebký bílý župan. Tina pak moje špinavé oblečení hodí do pračky. Má pračku se sušičkou, takže je o všechno postaráno.

„Než odejdeš, budeš mít oblečení jako ze škatulky,“ slibuje.

Nalije nám oběma sklenku červeného, načež se usadíme na bílý gauč. Zajímalo by mě, jestli by ji naštvalo, kdybych na něj to víno vylila. Něco mi říká, že ne. Nikdy jsem ji neviděla pořádně vytočenou. Nejspíš by si prostě koupila novou sedačku.

„Musím ti něco říct, Priscillo.“ Bosou nohu složí pod sebe a na tváři se jí rozlije široký úsměv.

Dopřeju si pořádný doušek alkoholu. Zatím jsem jí neprozradila, že jsem přišla o práci. Z té své novinky, ať už se jedná o cokoli, je viditelně nadšená a já jí nechci kazit radost. Svěřím se jí, až nastane lepší příležitost.

„Ano?“ pobídnu ji, když nepokračuje.

Ještě chvilku mě napíná, až to nakonec nevydrží. „Budu se vdávat!“ vypískne.

Málem se zadusím. „Vážně? Ryan tě požádal o ruku? Kdy?“

Zrak mi zabloudí k její levé ruce v očekávání, že spatřím obrovský zářivý diamant, ale po prstenu ani stopy.

„Nepožádal.“

Svraštím čelo. „Tak jak víš, že se budeš vdávat? Našla jsi prsten v šuplíku? Bože, vždyť jsem ti říkala, ať se mu nehrabeš ve věcech.“

Protočí oči. „Tak to není. Rozhodla jsem se to vzít na sebe. Já požádám jeho.“

Spadne mi brada. Nejsem si jistá, jestli jsem se nepřeslechla. „Ty chceš požádat Ryana o ruku?“

„Vždyť jsem to právě řekla.“

„Ale… co když odmítne?“ Ta otázka mi ze rtů vyklouzne dřív, než se stihnu zarazit. Tině to ale podle všeho nevadí.

„Mě?“ Zahihňá se a odhrne si z ramene pramen blonďatých vlasů. „Ale no tak.“

Má pravdu. Ryan Tinu zbožňuje. Přesto mě její zpráva zaskočí. Na pár vteřin se zamyslím a pak vyprsknu smíchy. Tohle je celá Tina.

„Skvělý nápad,“ uznám. „Jak to provedeš?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“ Zakloní se a spokojeně se usměje, jako by na stropě viděla svou budoucnost.

Ta novinka úspěšně odvede mou pozornost od skutečnosti, že jsem nezaměstnaná. Ještě chvíli můžu předstírat, že se nic nestalo. „Řekni mi víc. Máš pro něj prsten? Jak to vlastně funguje?“

„Ještě jsem žádný nevybrala. Rozhodla jsem se teprve dneska. Chtěla bych naplánovat obrovskou veřejnou akci, udělat z toho velkou věc, přiblížit se žádostem, které se na sociálních sítích stávají virálními. Víš vůbec, že moje máma požádala o ruku tátu?“ Tuhle historku jsem od ní slyšela nesčetněkrát, přesto nic nenamítám. Stejně je k nezastavení. „Požádala ho v Disney Worldu. Byla první, kdo to na tom místě provedl.“

V předpubertálním věku jsem tenhle příběh milovala. Během let jsem slyšela několik jeho verzí jak od ní a její mamky, tak od táty. Každá se soustředila na jiné detaily, každý z rodičů si pamatoval podrobnosti, na které ten druhý dávno zapomněl. Všechna znění však končila stejně – mužem a ženou, kteří prožili osmnáct let ve spokojeném manželství, a dcerou, která využije každou příležitost, aby se o tento příběh podělila. Dřív jsem hltala každé slovo, ale teď jsem skeptičtější. Její máma sice mohla skutečně v Disney Worldu nabídnout jejímu tátovi sňatek, ale pochybuju, že to tam před ní nikdo jiný neudělal. Nejdůležitější však je, že se Tině během vyprávění vždycky rozzáří oči. Proto na takových malichernostech snad ani nezáleží. Je to Tinina nejoblíbenější historka. Kdo ji zná, rozhodně už slyšel o tom, jak se její rodiče zasnoubili.

„Byli v obležení celé své rodiny, přátel a stovky cizích lidí. A pak, když máma tátovi navlékla prsten, nebe rozzářil ohňostroj a rodiče odjeli v kočáru taženém bílými koňmi.“ Oči stále upírá ke stropu a tváří se dojatě. „Kéž bych tam mohla být s nimi. Kéž by poznali Ryana.“

Sklopí zrak a zachmuří se. Potom se podívá na mě a znovu se nadchne. „Tohle chci,“ řekne rozhodně. „Tohle všechno a ještě víc. Chci mít pocit, že jsou tam rodiče se mnou, že na mě dohlížejí.“

Přikývnu. „Líbí se mi to. A líbí se mi, že ses k tomu rozhodla. Ryana by si zamilovali.“

Tina se s úsměvem na rtech opře do polštáře a upije ze sklenice. „Bude to pro něj velké překvápko. Chci, aby u toho byla celá naše rodina i přátelé. Bude to nezapomenutelné.“

Umím si to představit a díky tomu zapomenu na svůj zpackaný den. Jenže vtom se vzpomínka na vyhazov přižene jako otravná moucha a nadšení mě rychle přejde.

Tina ke mně natáhne nohu a kopne mě do kolene. „Co se děje?“

Nechci jí kazit náladu, proto se zatvářím nechápavě. „Nic. Prozraď mi víc o těch zásnubách.“

Nakloní hlavu a přimhouří oči. Vždycky mě měla přečtenou. Nic před ní neutajím. Povzdechnu si.

„Dostala jsem padáka.“

Vykulí oči. „To myslíš vážně? Dneska?“

„Jo, dneska.“

„Ale vždyť to byla práce tvých snů. A dařilo se ti. Co se stalo?“

„Jeden spolupracovník zazdil významnou benefiční akci jednoho z našich největších klientů. Kvůli tomu bylo zapotřebí na poslední chvíli zajistit jiného dodavatele občerstvení. To se mi sice povedlo, jenže jídlo neodpovídalo předepsanému menu a dorazilo s hodinovým zpožděním. Proto se klient naštval. Potřebovali to na někoho hodit, a protože jsem mezi nimi nová a jednání s tím dodavatelem jsem měla na starosti já, karta vyšla na mě.“

„Nová? Vždyť jsi pro ně pracovala víc než rok.“

„Víš, co je na tom absurdní? Že toho dodavatele vybral klient. My jsme s ním nikdy předtím nejednali, ale pan důležitý se podle všeho zúčastnil akce, na které se podílel, a byl z jeho pohoštění nadšený. Nedal si to vymluvit a chtěl ho i na svém benefičním večírku.“

„To není fér. Vysvětlila jsi to šéfovi?“

„Ale on věděl naprosto přesně, co se stalo. Věděl, že to nebyla moje vina. Za to bych dala ruku do ohně. Jenže Malcolm Ridges mu prý pohrozil, že pokud mě nevyhodí, bude firmu žalovat. Nemohl se vzepřít nejlepšímu klientovi.“ Obrátím oči v sloup.

„Malcolm Ridges? Prezident místní charitativní organizace? Asi už jim nikdy nepřispěju.“

„Neměla jsem ti prozrazovat jeho jméno. ANY-Time je skvělá organizace a dělá úžasné věci. Kvůli pochybení toho dodavatele přišli o spoustu sponzorských darů. Není divu, že je naštvaný. Jen mě mrzí, že za to musím pykat já.“

„Tohle mě štve. Co budeš dělat?“

Pokrčím rameny. „Nejspíš si najdu novou práci. Co jiného mi zbývá?“

„Měla by sis založit vlastní společnost. Vždyť o tom sníš celé roky. U nich jsi stejně jen mrhala talentem. Obě víme, že dokážeš víc než komunikovat s dodavateli.“

„Založení vlastní společnosti stojí spoustu peněz a kvůli studentské půjčce, kterou splácím, si to nemůžu dovolit.“

„Mohla bych tě založit.“

Usměju se. Její ochota by mě neměla překvapovat. Za celou dobu, co Tinu znám, nikdy neváhala komukoli podat pomocnou ruku. Vážím si toho, ale některé záležitosti si musím vyřešit sama. Proto zavrtím hlavou. „Ne, to bych od tebe nemohla přijmout. Kdybych selhala a neměla na splacení, utrpělo by tím naše přátelství.“

„Nemusíš mi nic splácet. Ber to jako dárek. Kolik potřebuješ?“

Zasmála jsem se. „Myslím to vážně, Tino. Peníze si od tebe nevezmu. Najdu si práci.“

„Co když hned nic neseženeš? Co budeš dělat?“

„Když bude potřeba, přihlásím se na pracák.“ A když bude nejhůř, můžu vždycky prodat svůj nóbl držák na lepicí pásku pro leváky, který jsem z práce rozhodně neodcizila. Vsadím se, že bych za něj na eBay dostala minimálně osm babek.

Nakrčí dokonale vytrhané obočí. „Na pracák?“ To slovo vyprskne s neskrývaným odporem. Nejspíš nechápe, jak něco takového vůbec můžu vzít v potaz.

„Ano, dokud si nenajdu práci.“

„Takže radši budeš pobírat peníze od státu než ode mě?“

„Se státem mě nepojí dlouholeté kamarádství. Navíc můj bývalý zaměstnavatel platil pojištění pro případ nezaměstnanosti. Ty peníze čekají, až je někdo jako já využije.“

„A co tvůj byt? Budeš mít na nájem?“

„Ještě jsem to neřešila. Nevím.“

„Můžeš zůstat tady, jestli chceš.“

Nebudu lhát. Nejednou jsem si představovala, jak se asi v takovém domě žije. Je tisíckrát hezčí než můj byt a s Tinou jsem už bydlela, takže vím, že bychom si nelezly na nervy. Minimálně to tak bylo, než naše kariéry nabraly opačný směr a naše finanční situace se značně odchýlila.

„Díky,“ řeknu, „ale plánuješ svatbu. Nechceš přece začít manželství s křenem, kvůli kterému nebudete mít dost soukromí.“

Zatne zuby, protože jí na mysl padla nepříjemná myšlenka. „Nemůžeš se přece vrátit ke svým rodičům.“

Zamyslím se. Přestože by mě rodiče přivítali s otevřenou náručí, chovali by se ke mně jako k děcku. Bydlela jsem u nich pár měsíců po vysoké a oni obnovili večerku v deset hodin, kterou jsem musela dodržovat, když mi bylo sedmnáct. Snažila jsem se vzdorovat, ale nezabralo to. Jejich dům, jejich pravidla. Od té doby žiju sama. Zní to možná osaměle, ale aspoň si můžu dělat, co chci.

„To nemám v plánu,“ špitnu.

„Máš nějaké úspory?“

„Jen málo.“

Vlastně vůbec nic. V práci jsem byla páté kolo u vozu, což se odráželo na mém finančním ohodnocení. Žila jsem od výplaty k výplatě a večeřela levnou polévku z pytlíku. Někdy jsem si dopřála dražší verzi v kelímku, ale to jen ve výjimečných případech. Vzpomínám na domácí pokrmy, které vařila máma, a večerka najednou nezní tak špatně. Po desáté večer jsem už stejně většinou v posteli… Tu myšlenku ale rychle vyženu z hlavy.

„Dělám si o tebe starosti, Priscillo. Můžu ti dát aspoň tolik, abys vyšla do příštího měsíce? Kolik potřebuješ?“

„Nic. Jsem v pohodě.“

Něco jí dojde. Pohlédne ke dveřím a zpátky na mě. „Proto jsi přišla pěšky? Prodalas auto?“ Ztiší hlas, aby ji snad nikdo neslyšel. „Vzali ti ho?“

„Co? Ne, prostě jsem se chtěla projít. Myslím to vážně, Tino. Jsem v pořádku. Nemusíš se strachovat.“

Podle jejího výrazu odhaduju, že to jen tak nenechá. Dopiju víno a zamířím do kuchyně, abych si dolila.

Když se vrátím, už se netváří ustaraně, ale zamyšleně. Bojím se zeptat, nad čím přemýšlí.

„Co kdyby sis vážně založila vlastní společnost?“

„To už jsme probíraly.“

„Jasně, ale vyslechni mě. Můžu být tvojí první klientkou. Peníze bych ti nedarovala, ani nepůjčovala. Platila bych za tvé služby. A ze zisku by ses mohla odrazit a pokračovat dál.“

Chci ze zvyku protestovat, ale zarazím se. Vlastně to není tak špatný nápad. Kdyby mi Tina platila za to, abych pro ni uspořádala nějakou akci, neměla bych pocit, že ji obírám o peníze.

„Co bys po mně chtěla uspořádat? Něco pracovního?“ Představím si všechny ty technologické konference, kterých se společně s Ryanem účastní. Kdyby měla na mysli něco takového, mohla bych si tím nadělat spoustu nových kontaktů.

Zavrtí hlavou. „Žádost o ruku. Ryanovu,“ dodá vcelku zbytečně.

V hlavě už si tvořím seznam, co všechno je pro odborné shromáždění nezbytné, proto mě její odpověď vyvede z míry. „To nevím. S tím nemám zkušenost.“

„Ale no tak, Priscillo. Viděla jsem, čeho jsi schopná. Dokážeš vytvořit něco kouzelného. Chci tanečníky, ohňostroj, velké bílé koně a spoustu dalšího. Chci obnovit zásnuby svých rodičů, ale udělat to po svém. Řeknu ti své nápady a ty jim vdechneš život. Já bych to nezvládla, ale ty jo. Prosím.“

Chci souhlasit, ale váhám. Jsem známá tím, že dělám unáhlená rozhodnutí, kterých později lituju – proto v hebkém bílém županu upíjím víno, zatímco se moje oblečení nachází v pračce. Jenže když zmíní své rodiče, je těžké odmítnout. Zahynuli během dopravní nehody, když nám bylo teprve sedmnáct. Poslední rok na střední bydlela u nás. Proto jsme si tak blízké. A proto se mi to od té doby snaží splatit.

„Popřemýšlím nad tím.“ Přestože bych jí moc ráda pomohla, představa obchodní spolupráce s kamarádkou ve mně vzbuzuje obavy. Mohlo by to vyjít skvěle, nebo naopak katastrofálně. Zároveň chci, aby si to i ona pořádně promyslela. Její nabídka přišla zčistajasna, nemusí si jí být jistá.

„Tak jo, nebudu na tebe tlačit,“ ustoupí, ale podle jejího úsměvu i způsobu držení těla pochopím, že od toho tématu nechce upustit. „Hlavně o tom neříkej Ryanovi.“

„To je jasný. Kde vůbec je?“

„Venku s Oliverem. Asi šli do baru.“

„Aha.“ Zmínka o Oliverovi postaví všechny mé smysly do pozoru, jako by na mě měl každou chvíli vyskočit. I když ho zmíní jen jednou, náhle nedokážu myslet na nic jiného. V hlavě mi pořád zní jeho jméno. Přiložím si sklenici ke rtům a hltavě se napiju, abych situaci nemusela komentovat. Tina mě sleduje. Proč se vůbec obtěžuju cokoli zapírat, když mě zná jako své boty?

„S tou holkou se rozešel,“ informuje mě.

„To už jsi mi sdělila před dvěma měsíci. Chodil snad pak ještě s někým jiným?“

Zavrtí hlavou a rty roztáhne do úsměvu. „Ne, jen jsem ti to chtěla připomenout.“

Zkřížím ruce na prsou. „Jsem si toho vědoma.“

Tina sáhne po mobilu, něco do něj naťuká a pak ho odloží. Podívá se mi do očí. „Možná bys před ním měla přestat utíkat.“

„Před nikým neutíkám. Jen si s ním nemám co říct. Je to idiot. A nic na tom nezmění fakt, jestli má nebo nemá přítelkyni.“

Je to už rok, co se Oliver objevil a všechno zničil. Je Ryanovým nejlepším kamarádem, a jelikož Ryan bydlí s mojí nejlepší kamarádkou, těžko se mu vyhýbám. Poznala jsem ho, když se vrátil do města potom, co po vysoké odjel na několik let do zahraničí. Tina nás seznámila v naději, že se dáme dohromady. Zapomněla zmínit, že je tak trochu kretén. Vždycky má nějakou trapnou poznámku. Nemůžu ho vystát.

„Ty na něj taky nejsi dvakrát milá,“ brání ho. „První týden jste si docela rozuměli. Nechápu, co se mezi vámi stalo. Vždyť jenom opakoval to, co mu řekl Ryan.“

„Máš pravdu. To teda znamená, že Ryan je taky idiot.“

Tina zasténá. „Je to ale docela vtipný, když se nad tím zamyslíš.“

Mně to teda nepřijde vtipné ani trochu. Kdysi mě Oliver velmi přitahoval. Má obličej jako filmová hvězda a tělo, o kterém jsem – a to se nestydím přiznat – jednou nebo dvakrát snila. Stačí, když si odmyslím jeho hrozný charakter.

Při našem prvním setkání se choval mile. Byl rozkošný a okouzlující. Nerada připouštím, že jsem do něj nějaký čas – spíš kratší než delší – byla zabouchnutá. Jenže pak jsme se s Tinou opily a já jsem utrousila, že jsem jím posedlá. Nemyslela jsem to vážně. Nebyla jsem jím doopravdy posedlá. Takhle se prostě člověk vyjádří, když se chce kámošce pochlubit, že se mu někdo líbí. Samozřejmě to nebylo pro jeho uši, a kdybych v sobě neměla čtyři jahodové margarity, nejspíš bych se nesvěřila ani Tině.

Ona to ovšem vykecala Ryanovi a ten zase Oliverovi. Nemám jí to za zlé. Bydlí spolu a já jsem věděla, že před ním nic neutají. Přála si, abychom se dali s Oliverem dohromady a naše čtveřice chodila na dvojitá rande.

Když jsme se viděli příště, Oliver mě přivítal s domýšlivým úšklebkem a přede všemi návštěvníky baru prohlásil: „Takže ty jsi mnou posedlá, jo?“

Tehdy se mi navždy zprotivil. Ať už jsem k němu chovala jakoukoliv náklonnost, v tu ránu byla pryč. Využil mého opileckého přiznání, aby mě zesměšnil. Každý kolem nás se smál – kromě mě.

„Není to vtipný,“ odporuju Tině. „A nepotřebuju, abys mi hlásila, s kým chodí nebo nechodí.“

„Jednou se s ním ale budeš muset setkat. Přijde na naši svatbu. Vsadím se, že ho Ryan požádá, aby mu šel za svědka.“

„S tím si budu dělat starosti, až ta situace nastane.“ Postavím se. „Měla bych jít domů.“

Zamířím do koupelny, abych vytáhla oblečení z pračky. Tina je mi v patách. „Proč? Zůstaň na večeři.“

„Nemůžu.“ Shodím župan a převléknu se. Moje oblečení je teď čisté, suché a příjemně hřeje.

„Proč ne?“ dotírá.

„Protože je mi jasné, že Ryan je na cestě domů a spolu s ním i Oliver.“

Podle Tinina připitomělého úsměvu poznám, že mám pravdu. Vím, že před chvílí psala Ryanovi. Nejspíš mu sdělila, že jsem u nich na návštěvě, a přemluvila ho, aby kamaráda přivedl s sebou.

Je to poslední člověk, s kterým bych se dneska chtěla potkat. Musím vypadnout.

„Počkej ještě,“ nevzdává se. „Přemýšlela jsi o mé nabídce?“

Kousnu se do rtu. „Ano. A jsem tomu nápadu nakloněná. Ale seš si jistá, že to tak chceš i ty?“

Přikývne. „Samozřejmě. Pomoc s organizací tě přece nezavazuje k tomu, aby ses pustila do podnikání. Vydělané peníze si můžeš pokojně uložit na účet a znovu se nechat zaměstnat na nějakém podřadném místě, ze kterého budeš akorát zajišťovat dodavatele.“

„No když to podáš takhle,“ ušklíbnu se.

„Můžu okamžitě složit zálohu, jestli chceš. A klidně ti svěřím kreditní kartu, abys mohla rovnou začít nakupovat. Nečekám, že budeš cokoli platit ze svého.“

Otočí se, prohrabe se kabelkou a vrátí se s šekovou knížkou.

„Ještě jsem se ani nestihla zamyslet nad sazbou,“ krotím její nadšení.

„Na to máš spoustu času. Mezitím ti zaplatím tolik, kolik si podle mě za své služby zasloužíš. S plánováním můžeme začít zítra.“

Šek vytrhne a podá mi ho. Když si tu napsanou částku přečtu, překvapením vyjeknu.

„Je to málo?“ Natáhne ke mně ruku, aby číslo opravila.

„Ne, je to příliš. Tolik to přece nemůže stát.“

Chci jí šek vrátit, ale ona odmítá. „Nebudeš plánovat jen žádost o ruku. Chci tě mít po boku po celou dobu. Společně zorganizujeme zásnubní večírek, rozlučku se svobodou pro snoubence i snoubenku, svatbu, zkrátka všechno.“

I kdybych od ní ty peníze nepřijala, stejně bych se na většině těch akcí podílela. Nepochybně ze mě Tina udělá hlavní družičku. Neumím si představit, že bych jen nečinně přihlížela, jak se toho ujímá někdo jiný – někdo, komu by tolik nezáleželo na tom, jestli jí zajistí svatbu snů. Proč si tedy za to rovnou nenechat zaplatit? S penězi, které mi nabízí, bych mohla založit vlastní společnost a k tomu si pořídit lepší byt. A večeřet něco lepšího než levné polévky.

Znovu si šek prohlídnu a ještě jednou si přečtu vystavenou částku. Když zvednu hlavu, všimnu si, že ze mě nespouští oči a s dychtivým výrazem čeká na odpověď.

„Tak jo, udělám to.“

Tina nadšeně vypískne, několikrát vyskočí do vzduchu jako malé dítě a pak mě vtáhne do obřího objetí, kterým mě málem povalí. Když se odtáhne, nedokážu zadržet smích. Šek složím a strčím si ho do zadní kapsy.

„To bude paráda,“ jásá. „Nemůžu se dočkat, až se do toho pustíme.“

Vykročím ke dveřím. Přestože jsem z té nabídky taky nadšená, musím se odsud dostat, než dorazí Oliver. „Zítra zajdeme na oběd a probereme detaily.“

Otevřu dveře a vyjdu ven. Už se stmívá a teplota o něco klesla. Než dojdu na konec ulice, uvědomím si, že se nejen ochladilo, ale že přímo mrzne. Obejmu se rukama a lituju, že jsem nepřijela autem.

Po půl kilometru chůze mi začíná být jedno, co si o mně kdo pomyslí. Potřebuju se zahřát, a tak přidám do kroku a házím kolem sebe rukama, abych vytvořila tření. Střídavě poskakuju, abych zrychlila tep, až to vypadá jako zvláštní taneční pochod, který každého projíždějícího řidiče určitě přiměje k myšlence, že jsem zdrogovaná.

Jakmile mi to dojde, zatroubí na mě dodávka a zastaví u krajnice jen kousek přede mnou. Vzpomenu si na puberťáky, kteří mě postříkali vodou z kaluže. Nejde o stejné auto, ale pro jistotu zpomalím, až nakonec úplně zastavím a usilovně přemýšlím, co dál. Něco mi říká, že když budu v cestě pokračovat, řidič mě unese. Mohla bych se otočit a běžet zpátky k Tině – neušla jsem tak daleko – jenže tam bych vletěla přímo do rány Oliverovi a nejsem si jistá, co by bylo horší.

Dveře na straně řidiče se otevřou a z auta vystoupí muž. Kéž by zastavil pod pouliční lampou, abych mu viděla do tváře. Jestli se mi podaří uniknout, chci být schopná policistům popsat jeho podobu.

„Proč tu tančíš jako šílená?“

Když otevře pusu, vím naprosto přesně, s kým mám tu čest. Jde o chlápka, kterému jsem se chtěla za každou cenu vyhnout.

Oliver.

Kapitola druhá

Zajížďka

Úleva, že mě nikdo nechce unést, je jen dočasná. Chci mu vysvětlit, že se jen snažím zahřát, ale vtom se leknu, že mi nabídne odvoz. Jenže já bych upřímně radši zmrzla na kost, než si sedla k němu do auta.

„To tě nemusí zajímat,“ odseknu, pohnu se kupředu a projdu kolem jeho auta.

Dožene mě. „Vždyť je zima,“ řekne, jako kdybych si toho nevšimla. „Proč jsi tak nalehko?“

„Protože předtím bylo teplo. Proč mě sleduješ?“

„Odvezl jsem Ryana domů. Když jsem tě uviděl, napadlo mě, že by se ti hodil odvoz.“

„Bože,“ vydechnu hlasitěji, než jsem zamýšlela. Zvedne obočí. „Nepotřebuju odvoz. Jsem v pohodě.“

„Dostaneš zápal plic.“

„A tobě někdo ukradne auto.“ Ohlédnu se k místu, kde ho zanechal. Docela jsme se od něj vzdálili, ale motor stále běží. Následuje můj pohled, povzdechne si a odběhne.

Zanedlouho mě s dodávkou dojede a tentokrát nevystoupí. Se stáhnutým okýnkem popojíždí vedle mě. „Nastup si, Priscillo. Uvnitř je hezky teplo.“

„Ne, díky!“ Pokračuju v chůzi, ale tělo na má slova reaguje nesouhlasným chvěním.

„Pokud si nenastoupíš, pojedu celou cestu vedle tebe. Zbavíš se mě rychleji, když mi dovolíš odvézt tě domů.“

Zajímá mě, kolik je asi stupňů a jestli při téhle teplotě přestává člověku fungovat mozek, protože nohy mě proti mé vůli nesou k jeho autu. Tělo touží po teple tak vroucně, že nerespektuje mé rozhodnutí zůstat venku. Posadím se na místo spolujezdce a okno vytáhnu nahoru. Topení jede na maximum. Přiložím ruce k ventilátoru a pomalu rozmrzám.

„Cos to tam předváděla?“ Přelétne mě očima a zařadí rychlost. „Vždyť ani nemáš sluchátka. To jsi tančila za zvuků dopravy?“ zašklebí se.

Zkřížím ruce na prsou a už teď lituju, že jsem ho poslechla.

„Ještěže jsem tě nabral,“ pokračuje. „Tančení ti moc nejde. Auta by se ti ze strachu vyhýbala, a ještě bys způsobila dopravní nehodu.“

„Pokoušela jsem se zahřát,“ zamumlám.

„Dlouho jsme neměli příležitost si popovídat. Jen my dva,“ řekne. Nedůvěřivě si ho změřím. „Jak se ti daří? Pořád děláš sekretářku?“

Samozřejmě že se mě bude vyptávat na práci, když jsem zrovna dostala padáka. Jako kdyby se proti mně spiknul celý vesmír a Oliver se nějakým způsobem dovtípil, že nastala perfektní příležitost mě ještě víc ponížit. „Nikdy jsem nedělala sekretářku,“ procedím skrz zaťaté zuby. „Vlastně jsem zrovna na starém místě skončila a postavila se na vlastní nohy.“

„Jako organizátorka?“

Překvapeně se k němu obrátím. Mou práci nikdy nebral vážně. Myslí si, že je lepší než já, protože vyvíjí appky jako Tina s Ryanem. Čemu se věnuju já, ho nikdy nezajímalo. Nedokážu určit, jestli skutečně ví, co dělám, nebo jestli si ze mě zase střílí.

„Jak to víš?“

„Svěřila ses mi, že tě to baví.“ Odvrátí pohled od silnice a podívá se na mě. Všude kolem je tma, takže jeho obličej spatřím pouze ve chvíli, kdy projedeme pod pouličním osvětlením. „Však víš, když jsme ještě byli kamarádi.“

Ušklíbnu se. „My jsme se nikdy nekamarádili.“

„Au. Jsi vážně zlá, uvědomuješ si to?“

Z okna sleduju, jak míjíme můj byt. Dojde mi, že nemá tušení, kde vlastně bydlím. Moje škodolibá část chce zjistit, jak dlouho bude v jízdě pokračovat, dokud si neuvědomí, že jede špatným směrem.

„Nová kára, co? Jakou má spotřebu?“ zeptám se.

Pokrčí rameny. „Nic moc. Ve městě zhruba osm litrů.“

„Aha.“ Takže nejenže kvůli mně mrhá časem, ale i penězi. Přemýšlím, jestli mou zákeřnost převáží obavy o životní prostředí. „Tady zaboč.“

Poslechne a zatočí do náhodné ulice. Nemám tušení, kam jedeme.

„Tady doleva.“

Odbočí. Dostaneme se na hlavní silnici a já tentokrát ukážu doprava.

„Nechápu, žes celou cestu hodlala ujít pěšky,“ poznamená. „Nejspíš ti přeskočilo.“

„Zvládla bych to. Na světelné křižovatce znovu doprava.“

Na semaforu zastaví. Počká, dokud nepřejde chodec, a pak odbočí.

„Podle Ryana jsi měla večeřet u Tiny,“ řekne. „Překvapilo mě, když jsem tě u ní neviděl. Ty se mi vyhýbáš, nebo co?“

Samolibě se usmívá, jako kdyby ho ta představa těšila.

Zrudnu. „Mám práci.“

„Jasně že jo.“

Periferně zahlédnu, že místo silnice sleduje mě. „Dívej se před sebe,“ okřiknu ho, „nebo nás zabiješ.“

„Jedu patnáct kilometrů za hodinu,“ namítne a pořád ze mě nespouští oči.

Ukážu na čelní sklo a zaječím: „Chodec!“

Dupne na brzdu a auto sebou trhne. Až pak si uvědomí, že jsem lhala a že ulice je prázdná. Vyprsknu smíchy. Snažím se veselí krotit, proto ze mě vyjde zvuk podobný ďábelskému chechotu. Oliver mě zpraží pohledem, načež upře zrak před sebe a pokračuje v jízdě.

„Ty nás zabiješ,“ utrousí.

„Vždyť jedeš jen patnáct kilometrů za hodinu,“ napodobím ho. „Každopádně, neměls taky večeřet u Tiny a Ryana? Mohla bych namítnout, že to ty se vyhýbáš mně.“

Koutky rtů se mu stočí nahoru. „Takže jsi přece jen věděla, že přijdu.“

Mrknu na něj. Nejspíš jsem mu uštědřila lekci, protože pohled drží na silnici. Rozčiluje mě jeho dokonale tvarovaný profil.

„Tina se zmínila, když jsem byla na odchodu.“ Není to tak úplně pravda, jen trochu. „Asi jsi neměl nic lepšího na práci, když tu teď ztrácíš čas se mnou.“

Konečně se ke mně otočí. Napadne mě, že bych ho znovu polekala.

„Vidíš? Tvoje tvrzení, že se ti vyhýbám, nedává smysl. Sám jsem ti přece nabídl, že tě odvezu.“

Na tom něco bude, ale nechci mu dát za pravdu. Nesmím ho nechat vyhrát.

Dorazíme na konec slepé ulice. Zaparkuje u krajnice. „Tady bydlíš?“

Oba vzhlédneme k obrovské budově koloniálního stylu, postavené na vršku kopce dvouakrového pozemku. Kéž by. Jsem v pokušení zalhat, že jde o můj dům, protože nevím, jak vysvětlit, proč jsem ho sem zavedla, ale pokud teď vystoupím, budu muset domů dojít pěšky. A teplota dál klesala.

Odtrhnu od domu oči a podívám se na Olivera. „Ne.“

Ohlédne se přes rameno. „Špatně jsem odbočil? Proč jsi nic neřekla?“

„Několikrát jsi špatně odbočil. Netuším, kde jsme.“

Zamračí se, ale jen naoko. Kdybych ho neznala, myslela bych si, že se snaží potlačit smích. „Co to má sakra znamenat, Priscillo? Jel jsem podle tvých pokynů.“

„Jel jsi moc rychle a kolem mého bytu jsi profrčel dřív, než jsem ti stačila říct, abys zastavil. Snažila jsem se nás nasměrovat zpátky, ale tvoje světla sotva svítí a já se ztratila.“

Zadívá se zpátky k domu, který je kompletně osvětlený jeho reflektory. „Takže blbá světla, jo?“

Pokrčím rameny. „Měl by sis je nechat opravit.“

Nastartuje, otočí se a vrátí se na cestu, ze které jsme před chvíli sjeli.

„Jak se jmenuje tvoje ulice?“ zeptá se.

Odpovím a on nás tam zaveze. Když vjede na parkoviště, vzedme se ve mně zvláštní vlna lítosti. Nejsem si jistá, jestli kvůli tomu, že na mě čeká prázdný byt, nebo proto, že jsem přišla o práci. Ukážu mu, v které budově bydlím, a on zaparkuje na jednom z předních míst. Zaváhám. Nechce se mi ven.

„Díky za svezení.“ Ta slova mi ze rtů nejdou snadno. Projevovat mu vděk mi je proti srsti, ale on mi koneckonců prokázal laskavost.

„Kdykoli,“ prohodí nenuceně, až to zní skoro upřímně.

Natáhnu ruku ke klice, ale vtom se zarazím, protože cosi v držáku na kávu upoutá mou pozornost. Černá sametová krabička – v které se obvykle skrývá drahý šperk. Těkám pohledem mezi ním a krabičkou. Pochopí, co mě vykolejilo, načež na sebe několik vteřin nečinně zíráme.

„Co je to?“

Sáhnu po krabičce ve stejné chvíli jako on, ale jsem rychlejší. Snaží se mi ji vytrhnout, ale já se nedám a honem ji otevřu. Uvnitř se nachází prsten s největším diamantem, jaký jsem kdy viděla. Vyjeknu a zvednu k němu oči.

„Ty se budeš ženit?“ Nedokážu popsat pocit, který se mě zmocňuje. Nevím, proč mě představa ženícího se Olivera tolik zraňuje. Namlouvám si, že je to kvůli tomu, že mi Tina řekla, že s nikým nechodí a já se cítím podvedená, i když by mi jeho milostný život nemohl být volnější. „Nevěděla jsem, že s někým chodíš.“

„Nechodím.“ Provede další útok a tentokrát nade mnou vyhraje. „Schovávám ho pro… kamaráda.“

„Neřeknu.“