The cost of this translation was supported by a subsidy

from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Den som vaktar flocken

České vydání vychází ve spolupráci s agenturou Bonnier Rights,

Stockholm, Sweden a Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Copyright © Johan Rundberg, 2025

Translation © Hana Švolbová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-738-0

ISBN mobi: 978-80-7689-739-7

„Patnáctileté dítě se připravuje opustit smečku a postavit se na vlastní nohy. Proto už neuznává své rodiče, dospělého nebo dospělé jedince ve smečce jako nejvyšší vůdce.“

— Z Knihy o dětech (Barnaboken) od Anny Wahlgrenové

Den poté

Když den po vraždě policisté obcházeli sousedy, mnoho z těch, kteří bydleli v okolí, poskytlo totožná svědectví. Předchozího večera okolo jedenácté hodiny slyšeli v krátkém odstupu dvě hlasité rány. Nikdo z těch, kdo bydlí poblíž, to nepovažoval za jakkoliv pozoruhodné. Někdo se domníval, že jde o rány z výfuku, což mělo svou logiku, ve čtvrti bydlí dva automobiloví nadšenci zaměření na americké vozy ze šedesátých let. Další mysleli, že obecní myslivci zakončili pátrání po sraženém zvířeti, divoká zvěř byla v tomto ročním období přemnožená a v těsné blízkosti zástavby docházelo ke srážkám často. Nicméně především to byla klidná oblast. Vily ve svahu k železniční trati většinou stále obývali ti, kdo je koupili, když se čtvrť postavila, případně noví vlastníci — třicátníci s malými dětmi.

Lesíkem ležícím přímo za obydlenou čtvrtí procházela úzká pěšina, již lidé používali jako zkratku k autobusové zastávce. První, kdo se po stezce ráno 28. září vydal, byl Sune Olsson, dvaašedesátiletý prodejce markýz, který mířil do práce. Přesně v místě, kde končí udržovaný obecní trávník a začíná les, si Olsson všiml, že na zemi se povalují dvě ostré nábojnice do brokovnice. Asi o tři metry dál ležela na cestě mrtvola ženy ve středním věku, očividně střelená do břicha. Na druhé straně stezky se nacházelo tělo muže, ohnuté zády přes borovici, kterou nedávno skáceli, protože trouchnivěla. Muž dostal zásah do krku s těžkými následky. Tělu chyběla i levá ruka. Během ohledání byla nalezena u pařezu, což nasvědčovalo tomu, že když výstřel vyšel, muž se snažil chránit si obličej.

Odhadem pět metrů od obou těl stála dívka z druhého stupně základní školy, měla zavřené oči, oblečená byla v nezaměnitelných barvách místního sportovního klubu. V rukou svírala brokovnici. V hlášení se uvádí, že šlo o zbraň značky Rizzini s hlavněmi vedle sebe. Olsson poznal dívku i ženu, věděl, že jsou z jedné rodiny. Technické ohledání později ukázalo, že na zbrani se nacházejí otisky prstů tří osob: otce, dcery a pravděpodobného pachatele.

Olsson postřehl, že dívka kašle a dýchá s námahou. Když položil ruku na zbraň a zeptal se jí, jak se jmenuje, zareagovala vystrašeně. Výzvu, aby zbraň pustila, neuposlechla. Po celou dobu neotevřela oči.

Olsson do policejního protokolu nadiktoval následující dialog.

Olsson: „Podívej se na mě. Pusť tu zbraň.“

Dívka: „Řekl mi, že mám zavřít oči.“

Olsson: „Kdo ti to řekl?“

Dívka: „Vlk.“

1

Sanně začala dřevěnět levá hýždě. Po třech hodinách na posedu už to nemůže ignorovat. Kdyby si jen bývala vzala podsedák. Začátečnická chyba. Slíbí si, že příště na to nezapomene. Ve chvíli, kdy se natáhne pro termosku v boční kapse batohu, postřehne pohyb v trávě na opačném konci louky. Klidně se narovná. Odjistí kulovnici a bradou se opře o hladkou pažbu. V hledáčku uvidí osamoceného kance. Usuzuje, že zvíře je dospělé. Hruď má jen o několik odstínů tmavší než vybledlá podzimní tráva.

Kanec nehybně stojí asi pět metrů od okraje lesa. Sanna vycentruje zaměřovač nad plece. Díky vzdálenosti od posedu a úhlu střely nic neriskuje, i kdyby minula. V podvědomí jí zní lektorovy instrukce a Sanna se soustředí na dýchání do břicha. Téměř nefouká vítr, takže ho nemusí vyrovnávat. Tiskne spoušť, najde místo, kde zabírá. Naposledy se zhluboka nadechne a pomalu vydechne. Úderník cvakne, jenže nevyjde žádná rána. Tělo reflexivně reaguje na zpětný ráz, který se nedostavil, a hlaveň narazí do protivětrné zástěny. Z protější strany louky se ozve praskání a kanec zmizí v podrostu.

Sanna odtáhne závěr. Zapomněla do komory vložit náboj. Ještěže to nikdo neviděl. Nechá závěr otevřený a zbraň odloží. Odšroubuje víčko termosky s logem realitní společnosti Oscarson & Idling a nalije si do hrnečku kávu. První lok chutná připáleně a je plný hrubých zrnek. Sanna zakleje a vyplivne sedlinu přes zástěnu. Thomasův nápad, že budou během loveckého víkendu podávat turka, ji nejprve pobavil. Po čtyřiadvaceti hodinách bez kloudného kafe začíná Sanna ztrácet trpělivost.

Thomas je ten excentričtější z Martinových kamarádů z dětství. Nedávno prodal stavební firmu, kterou zdědil po otci, ovšem zaujal místo ve vedení nové společnosti. Kromě lovu je pobyt zde kombinovanou oslavou prodeje a kolaudací Thomasovy nově zakoupené chaty ležící západně od Strängnäsu. Pokud lze sídlo s pětapadesáti hektary pronajaté půdy a smíšeným lesem nazývat chatou.

Sanna si nemyslí, že Martinův záměr udělat si lovecké zkoušky je strategický krok, jak trávit víc času mimo domov. Většina lidí z jejího okolí loví více či méně pravidelně, ale Martina to nikdy příliš nezajímalo. Jenže potom navrhl, že by to mohli podniknout oba, byla by to společná aktivita, jak to nazval, když už nemusejí vozit děti na tréninky. A samotný výcvik takový skutečně byl. Nečekaně je bavilo ležet večer vedle sebe v posteli a číst si o honech, drobné zvěři a vysoké. Při závěrečné střelecké zkoušce získala Sanna víc bodů než Martin. Někteří jeho přátelé by s něčím takovým měli problém, ale Martin ne. Během včerejší oslavy vykládal o střeleckých zkouškách úplně každému, až ho Sanna požádala, aby přestal.

Vlastně neví, jak moc se jim její přítomnost na setkání líbí. Přestože lovecké víkendy nejsou výhradně mužská záležitost, aspoň se tak o nich nemluví, nejde nevypozorovat nerovnováhu. Zúčastněné ženy lze spočítat na prstech jedné ruky a je jich míň než obsluhujícího personálu. Jenže Martin ji tu chce mít — a to je hlavní. On šel na hon, zatímco ona trčí sama na posedu. Tolik ke společné aktivitě.

V kapse jí zavibruje telefon.

Kdy se vrátíte?

Sanna se nadechne nosem. Mya se na totéž zeptala sotva před dvěma hodinami. Další zpráva přijde dřív, než stihne odpovědět na tu první.

Svítí světla.

To je celá Mya. Esemesky píše stejně jako mluví, v útržcích vět, takže se Sanna často musí ještě doptávat, aby je dokázala pochopit.

Jaká světla? V domě?

Odpověď dorazí okamžitě.

Za domem.

Sanna si povzdechne.

Tatínek se na to podívá. Přijedeme kolem páté. Pusu.

Zakončí to srdíčkem a mobil strčí zase do kapsy. Mya podle očekávání psala během víkendu o všem možném. Sanně nepřipadalo, že by byla nervózní, taková prostě je, sužuje ji zdánlivě nezměrná potřeba mít nad vším kontrolu. Přesto v poslední době udělala zjevné pokroky. V minulém pololetí by se rozhodně neodvážila být doma sama s Teem celý víkend. Sannu při pomyšlení na Tea píchne osten černého svědomí. Dostal přísně nařízeno zdržovat se přes víkend doma, což pro aktivního sedmnáctiletého kluka představuje téměř totéž jako vězení.

Ticho přeruší mužské hlasy v dálce, po cestě přicházejí Martin a Karl-Peter. Martin zvedne ruku na pozdrav a Sanna mu zamává zpátky. Vrátí termosku do kapsy, zavěsí si kulovnici přes rameno a sleze z posedu.

Karl-Peter neboli KP, jak se mu říká, patří k úzkému okruhu přátel z dětství a pracuje v Obchodní bance na pozici, kterou si Sanna nikdy nezapamatuje, ale má to co do činění se strategiemi a prognózami. Když se setkají, vřele se usmívá.

„Podařilo se něco?“

„Kanec. Ale neměla jsem čistou dráhu, tak jsem nevystřelila.“

KP přikývne.

„To je jedno. U kanců je to o náhodě, když jsou v říji, maso se nedá jíst.“

Zdá se, že Martinovi se snad ulevilo. Po včerejších aktivitách se Sanna domnívá, že porcovací nůž rád nechá ležet nepoužitý v batohu.

„Thomas nás svolal zpátky,“ řekne Martin.

Sanna se zařadí k oběma mužům, jdou po cestě tři vedle sebe. Obklopují je zvuky lesa a nikdo moc nemluví. Pro Sannu představuje tato procházka zatím to nejlepší z celého víkendu.

Ve chvíli, kdy Sanna, Martin a KP dorazí, je většina ostatních už pryč. Za hlavní budovou se rozkládá velké, kameny vyložené prostranství. Thomas mu říká piazza. Pod pánví značky Muurikka, v níž syčí hora pečlivě očištěných lišek, hoří oheň. V betonové venkovní kuchyni stojí křišťálové sklenky, v nichž už je nalitá whisky. Dřevěná krabice na prkénku hlásá, že jde o Lagavulin 24.

„Dej si, řídit můžu já,“ poznamená Martin.

„Vlastně si asi dám.“

Sanna whisky neodmítá, především ne Lagavulin. Navíc Martin se po včerejšku cítí pořád rozlámaně. Už je to dávno, kdy se přátelé sešli, aspoň tolik lidí v jeden den. Alkohol tekl proudem jako pokaždé, když se parta vidí. Většina z nich se v neděli probudila s větší či menší kocovinou. A kromě toho — a to by Martin nepřiznal, leda by na něj mířili pistolí — dává před whisky přednost sladkým drinkům.

„Co nejsrdečněji vás vítáme zpátky!“

Thomas mluví způsobně. Je zjevné, že mu dělá dobře být středem pozornosti, zastávat roli extravagantního hostitele.

„Jsem vděčný, že jste přijeli a strávili víkend v mém skrovném příbytku. A přestože lovecké štěstí bylo poněkud bídné, doufám, že si dovedete představit, že zase brzy přijedete. Můžu prozradit, že pro všechny zájemce se v říjnu bude konat kurz plnění klobás.“

Když Thomas vyjme z kyblíku s ledem džbánek se smetanou a tu nalije na lišky, k zataženému nebi začne stoupat pára a jásot. V závěrečné dramatické póze Thomas přípravu završí hrstí parmezánu. Poněkud rychle pozvedne sklenku, troška mu přitom vyšplíchne přes okraj a bez jeho povšimnutí mu dopadne na rameno.

„Na budoucí vítězství!“

Sanna se opírá o jeden z vysokých stolků a čeká, až Martin přinese jídlo. Všude kolem ní se sem a tam převrací šum hovoru. Atmosféra je pořád bujará, ale trošku utlumenější, je znát, že většina přítomných začala pomýšlet na cestu domů. Sanna upíjí whisky a pozoruje muže v jejich loveckých oděvech z Barbour och Laksen, napadá ji, že většina z nich by okamžitě mohla odjet do nějaké lepší restaurace ve městě a ani se nepřevléknout. Na některých holínkách není navzdory víkendu strávenému v lese a blátě vidět ani troška hlíny, na tvářích nemají lidé ani škrábanec a za nehty žádnou špínu. Nikoho z mužů na piazze by ani nenapadlo vlastnoručně očistit několik kilo lišek. Houby, které se dusí na pánvi Muurikka, se vší pravděpodobností nepocházejí z vlastního lesa, nýbrž z tržnice.

Je to jako hraní rolí naživo, pomyslí si Sanna. Převlečení lovci z kanceláří s jemnýma rukama. Zatím mají slušnou formu, ale některým se začínají tvořit oblé boky života v jistotě. Většinu z nich teď začínají sužovat starosti patřící ke střednímu věku — nemoc, rozvod nebo úmrtí rodičů —, nicméně celkově si užívají života chráněného před zlem panujícím ve světě.

Sanna se pohledem zastaví u Martina, který stojí u venkovní kuchyně společně se dvěma kolegy z Thomasovy firmy. Martin mluví a svá slova posiluje gesty a výraznou mimikou. Přestože Sanna neslyší, o čem si povídají, rozumí, jakou historku vykládá, tu o tom, jak jeho rodiče slyšeli škrábání ve zdech chaty a mysleli si, že se jim tam usadily myši, jenže se ukázalo, že jde o celou kolonii netopýrů. Sanna sleduje svého muže, jak vyprávění doplňuje názornými pohyby, a najednou ji zachvátí taková něha, až ji zaskočí.

Martin vůbec nevnímá totéž co ona. Je ve své smečce, mezi kluky z vyšší střední třídy. Jsou opečovávaní, v bezpečí a sebejistí. Je tak snadné si z nich utahovat. Jenže pro Martina je tohle všechno — prostředí, způsob, jakým se baví — naprosto přirozené. Nic jiného nezná. Během dřívějších let by Sanna při podobných příležitostech znejistěla. Napadalo by ji, že ji někdo může prokouknout, spatřit rozdíl mezi tím, kdo je a kdo se snaží být. Ten pocit ji ještě dokázal přepadnout, ale stávalo se to stále méně často. Pochopila, že ostatní ji považují za součást smečky a své místo si zaslouží.

„Sanno, drahá!“

Thomas z whisky a tepla od pánve zrudl. Sanna byla odměněna objetím, které voní jako les na podzim, svěže i zatuchle zároveň.

„To by měla být kategorie v seznamovacích aplikacích,“ prohlásí Thomas. „Žena, která umí zacházet se zbraní.“

Sanna se vlídně usměje, zatímco Thomas se nad svým vtipem pořádně pobaví. Ačkoli od rozvodu uplynulo víc než půl roku, je pořád jako papiňák naplněný zdánlivě nevyčerpatelným množstvím sexuálních vtípků a narážek, které musí pravidelně unikat, aby nevybouchl.

„Je super, že jsi tohle zařídil,“ řekne Sanna upřímně. „Je to vážně místo snů.“

Thomas pomalu zamrká, pohled mu zvlhne. Je zřejmé, že whisky už působí.

„Pracuju odtud, co nejvíc to jde.“

A co děti? chce se Sanna zeptat, ale včas otázku spolkne. Vždyť ví, že vztah je pořád narušený a děti se postavily za Cathrine.

„Nic víc už si nepřeju,“ pronese Thomas a dívá se do dálky, ještě se napije a zdá se, že mu vlastní slova vehnala slzy do očí. „Nic víc.“

K jejich stolku přijde Martin, odloží dva talíře plné dušených lišek a opečeného kváskového chleba.

„Doslechl jsem se, že začneš pracovat pro obec,“ poznamená Thomas a pořád se soustředí na Sannu. „Odpusť mi tu otázku, ale proč, do háje?“

„Někdo zasvěcený by se ti mohl hodit,“ odpoví Sanna. „Je jenom otázkou času, než se ti tvoje černé stavby vrátí jako bumerang.“

Thomase to zřejmě vyvedlo z míry. Zafuní, podívá se na Martina a zavrtí hlavou. Ruka mu vyletí vzhůru a se Sannou si přiťukne tak silně, až se Sanna obává, že se skleničky rozbijí.

„A ještě pije whisky. Považuj se za šťastlivce, Oscarsone.“

Martin si otře trošku parmezánu, který mu ulpěl ve vousech. Potom přikývne, téměř otráveně, jako by Thomas pověděl něco, co už slyšel tisíckrát.

„Já vím.“

2

Doprava na dálnici E20 je nečekaně hustá, v rádiu informují o nehodě, ke které došlo u Södertälje. Sanna netečně projíždí aplikace v telefonu, uklouzne jí říhnutí, které chutná po rašelině a dehtu. Několik vteřin palcem balancuje nad ikonkou outlooku. Když ji nakonec stiskne, okamžitě toho zalituje. Nové e-maily už se valí, doručená pošta modře svítí dvěma sty nepřečtenými zprávami, takže Sanna aplikaci rychle zavře.

„Myslíš na to, že máme zítra schůzku ve škole?“

Martin zasténá.

„Sakra, to už je zítra?“

„Budu první den v nové práci, jak víš.“

Martin jako by jemně jízlivou poznámku nepostřehl, nebo to aspoň předstírá.

„Vím, vím,“ povzdechne. „O co jde? Zase si budeme povídat, jak se to vyvíjí?“

„To nepsali. Ale předpokládám, že ano.“

Sannu napadlo totéž. Teprve před několika týdny byla na první schůzce v tomto pololetí. V pátek přišel e-mail od Myiny třídní, že je prosí o rozhovor v pondělí dopoledne. Ani zmínka o tom, že by si mohli vybrat den nebo čas, ani o tom, čeho se schůzka bude týkat. Sanna z toho měla vtíravě neklidný pocit, ale podařilo se jí tu myšlenku zahnat. Pololetí začalo nad očekávání. Na konci osmé třídy hrozilo, že Mya nebude do školy chodit. Během léta se něco stalo, ačkoli Sanna si nebyla jistá co.

„A Mya říkala, že se rozsvítila světla za domem.“

Martin sešlápne plyn a předjede jiné auto, takže pískavý zvuk motoru zesílí.

„Možná ještě nejsou zkalibrované senzory,“ poznamená. „Firma tvrdila, že asi budou potřebovat seřídit.“

Sanna se otočí, položí mu ruku na stehno.

„Zkalibrované senzory. No ty jsi třída. Máš štěstí, že nejsi singl, jinak by vybouchl tinder.“

Martin se pousměje.

„Jak víš, že na tinderu nejsem?“

U Nykvarnu se nad korunami stromů objeví logo McDonald‘s. Sanna zvedne ruku z Martinova stehna a ukáže na výjezd.

„Tady odboč, je to akutní.“

„Vážně,“ utrousí Martin. „Nemohla ses vyčurat, než jsme vyrazili?“

„O to nejde,“ opáčí Sanna. „Potřebuju hrnek pořádného kafe, jinak umřu.“

„Haló, je někdo doma?“

Žádná odpověď. Dům zatuchle čpí po puberťácích zavřených uvnitř. Na plotně stojí ulepený hrnec, podle všeho z něj přetekla kaše a zaschla. Ve skleněné míse z Reflections Copenhagen, která stojí na konferenčním stolku a již Sanna dostala ke čtyřicetinám od tchána a tchyně, leží okopaný basketbalový míč. Kromě toho to doma ovšem vypadá téměř tak, jako když odjížděli.

Nakonec se po schodech z prvního patra přišourá Teo oblečený v šortkách a tílku Chicago Bulls.

„Už jste doma?“

Sanna s přísným výrazem ukáže na skleněnou mísu.

„Najdi chybu.“

Teo bezstarostně vezme míč a předstírá, že ho na Sannu hodí, až matka vykřikne.

„Nech toho, to není hezké.“

Sanna syna obejme. Teo čpí potem a ji opět zarazí absurdita toho, že něco, co vyšlo z ní, mohlo narůst do metru a devadesáti tří centimetrů.

„Jak jste se měli?“ zeptá se Martin.

Teo si z očí odhrne vlasy a zatváří se, jako by to znamenalo vzpomenout si na něco, co se událo kdysi dávno. Potom pokrčí rameny.

„Já jsem skoro pořád hrál.“

„Takže žádná párty?“

„Ale jo, přišli kluci a dali si pár lajn, ale když dorazili cajti, vypadli. Mimochodem, je rozbitý umyvadlo v koupelně.“

„Panebože,“ vyhrkne Sanna, přitáhne si Teovo tílko a přičichne k němu. „Kdy ses naposledy sprchoval? Vždyť smrdí po amoniaku.“

„No jasně.“

Teo se rozzáří.

„S Hugem jedeme challenge. Kdo za víkend udělá víc angličáků, vyhrává. Já mám zatím dvě stě třicet.“

„Záhada vyřešena,“ ušklíbne se Sanna a tílko pustí. „S Myou to šlo dobře?“

Teo pokrčí rameny.

„Asi jo. Moc jsme spolu nebyli. Měla tu nějaký kámoše.“

„Aha, Klaru?“

„Asi jo. A nějakýho kluka.“

Martin povytáhne obočí, podívá se na Sannu.

„Znáš ho?“

„Já jsem je neviděl, jen jsem slyšel, že tu někdo je.“

Sannu její děti udivují. Přestože žijí pod jednou střechou, jako by se jejich světy vůbec neprotínaly.

3

Martin v garáži naťuká kód ke skříňce se zbraněmi, umístí je tam a zamkne. Vrací se vnitřkem domu, zajde do kuchyně a otevře dokořán ledničku, aby zjistil rozsah škod. V pátek udělali zásoby, aby děti nemusely nakupovat. Teď je lednice až na láhve s omáčkami a zeleninu prázdná. Z otevřeného kuchyňského koutu vidí do obývacího pokoje. Na koberci před jedním křeslem spatří nepravidelný vzor světle růžových skvrn od něčeho, co se rozlilo a někdo to provizorně osušil.

Dřepne si a rukou přejede po vláknech, která jsou ještě vlhká. Začíná mít podezření, že se toho během víkendu odehrálo víc, než jim přiznali. Zasype skvrny pořádnou vrstvou hrubé soli a zkontroluje lepicí pásku na spodní straně vinotéky. Není pochyb, během víkendu dvířka někdo otevřel. Nicméně se zdá, že všechny láhve jsou nedotčené, dokonce i těch pár se šroubovacím uzávěrem. Aspoň si nevzali žádnou z archivních.

Martin se často potýká s myšlenkou, kolik místa doma alkohol zabírá. Mají v rodině patnáctiletou a sedmnáctiletého, dá se tedy obhájit, že mají v kuchyni lednici plnou vína, zevnitř nasvícenou, s prosklenými dvířky jako výstavku v obchodě? Děti vidí, co se Sannou dělají, přestože nepijí víc než v jiných rodinách. Dvě sklenky vína k večeři uprostřed týdne, totéž o víkendu. Tři dny ze sedmi. A klidně i sklenička po práci s kolegy mezitím. Alkohol je přítomný neustále, Martin chápe, že děti pití odkoukají. Může mít připomínky k tomu, že by si měly dělat úkoly a s kým se stýkají. Ale co řekne tehdy, až se zvrtne nějaká domácí párty nebo se jeden z nich opije ve městě?

Do kuchyně přijde Teo, položí Martinovi ruku kolem ramen, otevře lednici a zatváří se demonstrativně smutně.

„Co bude k jídlu?“

Suši z Umami dovezou za pětačtyřicet minut, v sobotu je vždycky nabito. Martin dostane zprávu a jídlo vyzvedne na schodišti, poslíček už je pryč.

„Myslel jsem, že bude maso,“ poznamená Teo, když sedí u stolu. „Vždyť jste byli na lovu.“

„Takhle to nechodí,“ vysvětluje Sanna. „Svůj podíl dostaneme, až se všechno naporcuje a rozdělí mezi všechny.“

Martin mlčí. Ať si děti raději představují lovecké víkendy jako komplikované útrapy, než aby se dozvěděly, jak to tam skutečně vypadá.

Mya se na suši vrhne. Právě když si chce dát první sousto, uprostřed pohybu se zarazí.

„To je z Foodory?“

„Jídlo je z Umami,“ odpoví Martin. „Ale Foodora ho z restaurace dovezla.“

Mya odloží příbor.

„Proč?“

„Myslíš, proč využíváme Foodoru? Protože jsme neměli čas dojet si pro jídlo sami.“

„Neměli jste čas? Jakej čas? Zajet do centra trvá pět minut.“

Martin zamíchá do sójové omáčky ždibec wasabi.

„Tak jsem to úplně nemyslel. Vyzvednutí jídla samozřejmě netrvá dlouho. Jenže my jsme se rozhodli ten čas věnovat něčemu jinému.“

„Takže to, co vás nebaví, za vás může udělat někdo jinej?“

„Tak nějak,“ odpoví Martin. „Dělat za jiné lidi to, co je nebaví, je výstižné shrnutí jejich podnikatelského záměru. Bavili jste se o tom ve škole?“

Mya dosud nikdy nevyjádřila žádný politický postoj. Když přišla s nějakými tématy, většinou to vyplynulo z nějaké diskuse ve škole.

„Snad můžu mít nějakej názor,“ zamumlá.

Sanna povzbudivě přikývne.

„Jistěže můžeš. A můžeš si vybrat, jestli bude negativní, nebo pozitivní. Jenže většina otázek je mnohem složitější. Spousta doručovacích služeb například nemá kolektivní smlouvu. Ovšem Foodora ji má.“

Mya se zamračí a Martin si nejprve pomyslí, že se zeptá, co je kolektivní smlouva. Místo toho se opře a založí si ruce.

„A tím je všechno v pohodě?“

„My nejsme ignoranti,“ řekne Martin. „Uvědomujeme si, že na tu záležitost lze nahlížet z mnoha stran.“

„Takže víte, že děláte něco špatně, ale děláte to i tak?“

Martin potlačí povzdechnutí. Na ideologické diskuse nemá náladu, chce si sníst suši a napít se vína.

„Snažíme se chovat co nejlépe,“ řekne Sanna. „Například nemáte žádné oblečení z řetězců podezřelých ze zneužívání dětské práce. Dokonce jsem si prověřila i úklidovou firmu, kterou využíváme. Kdybychom se spoléhali na černý trh, mohli bychom ušetřit polovinu nákladů, ale chceme se chovat správně. Samozřejmě je to volba, kterou si můžeme dovolit, protože na to máme. A jistě bychom se mohli rozhodnout, že si nenecháme uklízet vůbec. Ale myslím, že jste docela spokojení s tím, že někdo jednou týdně uklidí vaše pokoje za vás. Máte spoustu výhod, kterých si nevážíte, ale považujete je za samozřejmé.“

„Klídek,“ broukne Teo mezi sousty. „Do tohohle mě nezatahujte. Navíc neuklízí jenom naše pokoje, nebo jo?“

Mya se předkloní, náhle si uvědomí, že by plýtvali jídlem.

„Hej, kolik sis vzal těch s lososem? Ty zbývající už jsou moje.“

„Nesváděj to na mě, ty jsi přece nechtěla.“

„Ale chtěla.“

A tím debata končí stejně rychle, jako začala. Martin si řekne, že Sanna má pravdu. Samozřejmě jsou jejich děti typičtí náctiletí, kteří si neuvědomují svá privilegia. Je pro ně naprosto přirozené, že jim jídlo dovezou domů a pokoje jim uklízí někdo, jehož jméno ani neznají. Nicméně výhody jejich dětí Sannu znepokojují víc než Martina. Děti by jistě nezabilo, kdyby nosily kalhoty z H&M, ale teď mají možnost dopřát jim něco jiného a Martin neví, co je na tom tak nebezpečného.

„Mami, můžu…“

Všichni sebou trhnou a Teo přestane mluvit, když se rozsvítí světla za posuvnými dveřmi. Studené bílé světlo ledkových reflektorů osvětluje celou zadní stranu domu, od terasy až k hustým keřům ptačího zobu ohraničujícím pozemek.

„Panebože, já jsem se vyděsila,“ vyhrkne Sanna s rukou na hrudníku. „Takhle to bude fungovat pořád?“

„Já ti to říkala,“ zamumlá Mya.

„Samozřejmě to takhle fungovat nemá,“ opáčí Martin. „Firma by měla…“

„Zkalibrovat senzory,“ doplní Sanna. „Tos říkal. Ale ať, sakra, koukají dorazit na začátku týdne, takhle to nemůže zůstat, sousedi se budou divit.“

„Děti otevřely vinotéku,“ oznámí Martin, když večer leží v posteli.

Sanna pozvedne zrak od mobilu.

„Vzaly něco?“

„Nemyslím si. Samozřejmě mohly nějakou láhev vyměnit, podrobně jsem to nezkoumal. Skvrny na podlaze vypadají jako červené víno.“

Sanna si povzdechne.

„Děti tvůj vychlazený pinot noir nezajímá, Martine. Chtějí marihuanu. A očividně helium v balóncích. Podle informačního servisu v Täby vypadá centrum města každou neděli ráno jako po dětské oslavě.“

Martin nechápe, jak může Sanna k rozhovoru o alkoholu a drogách přistupovat tak lehkovážně. Nemá problém s tím, když Teo vtipkuje o drogách, dokonce to dělá i sama.

„Vždyť máme naše eye in the sky,“ řekne Martin. „Můžu ho zkontrolovat.“

„Nechápu, proč jsme tu věc pořídili,“ odfrkne Sanna.

„Ale víš.“

„Ano, ale uvnitř?“

„Je to jenom v předsíni,“ opáčí Martin a pokračuje změnou tématu: „Co si myslíš o tom klukovi?“

Teo měl nějaké přítelkyně, ale pomyšlení na to, že by takový typ vztahu navázala Mya, bylo dosud vzdálené.

„Nemám tušení,“ odpoví Sanna. „Zatím se o něm nezmínila, pokud vím. Jen jsem ráda, že se zřejmě zase baví s Klarou.“

„Co kdyby znovu začala hrát fotbal?“ dodá Martin. „Má málo pohybu.“

„Můžeš si s ní o tom promluvit, jestli chceš,“ navrhne Sanna. „Já to neudělám. Dokud chodí na tělocvik ve škole.“

Martin přes mobil spustí alarm a přístroj odloží.

„Jsi kvůli zítřku nervózní?“

„Možná trochu napjatá. Ale nervózní nejsem.“

„Slib, že nikdy nebudu muset pracovat z chaty,“ řekne Martin.

Sanna se otočí a přísně se na něj zadívá přes obroučky brýlí.

„To ti slíbit nemůžu. Svůj úsudek vyvodím z tvého výkonu během následující půlhodiny.“

„Půlhodiny?“ vyhrkne Martin. „Na tvojí lekci jógy byl nějaký chlápek, co dělá tantru?“

Sanna se rozesměje a zakryje si ústa rukou. Podle očekávání se od stropu ozve bušení. Mya vždycky nesnášela hlasité projevy emocí svých rodičů, ať pozitivní, či negativní. Sanna si sundá brýle a položí je na noční stolek. Potom odhrne pokrývku, přehodí levou nohu přes Martina a zvedne se do sedu.

„Tenhle víkend musím něco ulovit.“

„Nevtipkuj,“ napomene ji Martin. „Jinak nic nebude.“

Políček není nijak silný, ale stačí k tomu, aby si to rozmyslel.

4

Fotografie na monitoru pracovníka ochranky je ve své brutalitě téměř stylová. V protisvětle vystupuje každá linie v Sannině tváři nemilosrdně ostře, jako by je někdo vyplnil uhlem. Po líčidlech, jež dnes použila nezvykle pečlivě, není ani stopy.

„Bože, vypadám jako ten pastýř na kelímcích s řeckým jogurtem,“ prohlásí Sanna.

„To, jak vypadáte, je druhořadé,“ řekne člen ochranky a ani neodvrátí zrak od obrazovky. „Hloubka ostrosti a nastavení barev se řídí přednastaveným standardem, stejným jako při vydávání oficiálního dokladu totožnosti.“

S téměř obřadnou pomalostí klikne i do zbývajících políček a na stole se rozbzučí malá tiskárna. Muž vezme hotovou vstupní kartu a připevní ji ke šňůrce s vyšitým textem Obec Täby. Když se otočí k Sanně a vymrští kartu přes pult, kancelářská židle zavrzá. Na hřbetě ruky má muž poněkud rozpité tetování se slovy Only God can judge me.

„Mimochodem, máte na mysli turecký jogurt. Ale trochu pravdu máte, ten týpek na kelímcích je vážně Řek. Zažaloval výrobce a přiznali mu odškodnění za tvrzení, že je Turek.“

„A koho mám žalovat já?“ zeptá se Sanna.

Pracovník ochranky se opět otočí k monitoru.

„Kartu je třeba nosit viditelně. Pokud ji zapomenete doma, musíte zavolat někomu z kolegů, kdo vás v daný den bude pouštět dovnitř i ven.“

Stiskne tlačítko k otevření vstupu a zakončí to bezvýrazným: „Vítejte.“

Za zdí se jí otevírá pohled na vydlážděné atrium s posezením a několika obligátními rostlinami. Mezi zdmi se rozléhá cvakání podpatků, takže Sanna zalituje, jaké si zvolila boty. „To, jak vypadáte, je druhořadé.“ Idiote. Obvykle je Sanna zvyklá dát si před prvním mansplainingem dne aspoň jeden hrnek kávy. Vstoupí do výtahu a stiskne čtyřku.

Chodba čtvrtého patra obecního úřadu je vyložena kobercem, který schová každou nedokonalost. V jedné z prosklených zasedacích místností sedí vedoucí odboru komunikace Camilla, která byla hlavní osobou v Sannině přijímacím řízení. Dveře jsou otevřené a Camilla na Sannu mávne, aby šla dál. Podobně jako u posledního hovoru je oblečená v tmavě modrém kostýmku a má šátek podobného odstínu. V kombinaci s pečlivou pěšinkou na straně a pořádným množstvím prstenů a náramků tak připomíná šmrncovní biletářku.

„To je dobře, že jste si zařídila kartu. Já jsem pro vás vyžádala i počítač, leží na mém stole. S telefonem byly bohužel nějaké potíže, ale to se snad vyřeší během dne. Hned vás představíme týmu, ale nejprve bych ráda rychle probrala jednu věc. Pojďte, posaďte se.“

Camilla zavře dveře a ukáže na židli za stolem.

„Mírně jsme upravili organizační schéma. Na vaši pozici to nemá žádný vliv, ale ráda bych vás stejně informovala, protože k tomu došlo, než skončil váš nábor.“

„Aha.“

Camilla sejme z balíčku na minimalistickém stole papírek, přiloží si ho k ústům a zabalí do něj něco, co Sanna odhaduje na žvýkačku nebo žvýkací tabák.

„Omluvte mě, už nemáme odpadkové koše. Zato nějaký génius nakoupil tolik trhacích bločků, že vystačí do dalšího tisíciletí.“

Zmačkaný papírek strčí do kapsy kalhot.

„Jak jsem řekla, o nic moc nejde. Ale chci, aby to všichni věděli, a přepokládám, že jste zatím nečetla žádné maily. Vaše pozice je tedy nová, jak víte. Náš záměr byl, abyste vy a manažerka rozvoje vytvořily samostatnou jednotku vedle mě, nebo spíš podřízenou mně. Teď jsme se rozhodli, že můžete klidně patřit ke komunikaci. Názvy pozic samozřejmě zůstávají, změna je čistě organizační a na práci jako takovou nemá žádný vliv. Nadále budete podřízeny komunikaci a patříte do mého týmu.“

„Fajn. Ale jaká je záminka?“

„Pro tu změnu?“

Camilla se na židli zavrtí.

„Máme v týmu takovou situaci,“ řekne nakonec. „Nebo jsme měli, doufám.“

„Jakou situaci?“

„Zní to asi hůř, než jaké to je. Chtěla bych zdůraznit, že personální se o to stará a vy si zřejmě vůbec ničeho nevšimnete. Ale máme tu dlouholetou zaměstnankyni, která měla poněkud dojem, že… no, jsme ji obešli, dalo by se říct.“

„Tato osoba se tedy zajímala o moji pozici? Proto došlo ke změně?“

„To skutečně ne.“

Camilla rázně zavrtí hlavou.

„Tohle sahá daleko do minulosti a s vámi ani s vaší pozicí to nemá nic společného. Můžu vám povědět toto: daná osoba se ráda zaplétá do detailů, ale tentokrát měla skutečně v něčem pravdu. Není žádný praktický důvod, abychom zřizovali samostatný tým, stejně jste podřízeni mně.“

Sanna si všimla, že Camilla řekla „podřízeni“ během rozhovoru třikrát. V hlavě se jí rozsvítí malé varovné světýlko, ale rozhodne se ho ignorovat.

„Tak tohle je vyřízeno.“

Camilla rázně bouchne dlaněmi do stehen.

„Podle mého je čas přeskočit k té zábavné části. Je tu na vás zvědavá spousta lidí.“

Jakmile se Sanna zvedne, uvědomí si, že jí látka světle šedých kalhot připadá vlhká. Na sedadle židle z tvarovaného plastu je zřetelná skvrna od potu. Následuje Camillu chodbou a v duchu se modlí, aby si nikdo ničeho nevšiml.

„Tady máme personální a parta támhle patří k ekonomickému oddělení. Právní a vedení sedí o patro výš, říkala jsem si, že tam bychom se mohly zastavit odpoledne.“

U nových kolegů obchůzka žádný větší zájem nevyvolává. Sanna pokyvuje hlavou na několik pracovníků, kteří zvedají hlavu ve chvíli, kdy s Camillou prochází. Přestože jde o open space, jako by většina oddělení seděla ve svém. Sannu to nepřekvapuje, v jejích bývalých zaměstnáních to fungovalo podobně. Ať se výhody volného uspořádání zdůrazňují sebevíc, stejně většina volí svou smečku. Navíc panuje nepsaná shoda, že údajné společenské výhody takové kanceláře neexistují. Největší efekt je ten, že se člověk naučí, která hesla spustí otřepané historky kolegů, a proto se jim vyhne. Nicméně zpochybňovat open space je přibližně stejné jako tvrdit, že digitalizace zašla moc daleko: jde o zaručený způsob, jak se dostat na seznam nepotřebné zátěže, kterou odříznou, jakmile balón začne klesat.

„A tady máme jádro týmu.“

Camilla se zastaví u stolu rozděleného na pracovní místa odhlučňovacími zástěnami. Na jednotlivých místech sedí pozoruhodně homogenní skupina tvořená šesti ženami a jedním mužem.

„Tohle je Sanna, která u nás dnes nastupuje.“

Žena na nejbližším místě jí podá ruku.

„Vítej. Já se jmenuju Laura a jsem manažerka rozvoje, budeme spolu hodně pracovat.“

Sanna všechny pozdraví. Považuje se za někoho, kdo má na jména paměť. Teď jí však jména nových kolegů mizí z hlavy v tu chvíli, kdy je vyslovují. Vzpomene si na náborové konzultanty s červenými tvářemi a jejich nevůli mluvit s někým, komu je přes čtyřicet. Možná na tom něco bude.

„Já tě znám,“ řekne jedna z kolegyň, kterou Sanna právě pozdravila, žena v jejím věku s účesem jako podle hrnce protkaným šedivými pramínky, v dlouhém propínacím svetru a s červenými obroučkami brýlí.

Je to Mia? Maj? Sanna si ani za nic nedokáže vzpomenout.

„Jsem odsud z Täby, možná jsi mě viděla v centru,“ řekne.

Žena si ji prohlíží s neskrývanou zvědavostí.

„Nemáš děti ve škole Näsbypark?“

„Ale, Mono…“

Je jí uštědřeno několik vyčítavých pohledů a žena, která se zjevně jmenuje Mona, si uvědomí svou chybu.

„Ačkoli… ty asi nemáš…“

„Mám dvě děti a moje dcera Mya chodí do Näsbyparku,“ odpoví Sanna. „Takže jsi mě určitě viděla tam.“

Mona si hlasitě oddechne.

„To je hezké jméno. Mya. Neobvyklé, a přesto jaksi ne.“

Sanna se usměje.

„Chápu, jak to myslíš. Říkáme jí tak po mojí mamince.“

„Moje dcera se jmenuje Älva-Li,“ pokračuje Mona, které se očividně ulevilo, že se vyhnula společenskému přešlapu. „Když se narodila, s manželem jsme se nemohli dohodnout, jak by se měla jmenovat. Je potřeba dodat, že naše příjmení zní Melotovi, tedy jako to víno, ale bez r, to je vallonský rod z Österbybruku a…“

„Každopádně vítej,“ přeruší Monu tmavovlasá žena v overalu a teniskách, odhadem o deset let mladší než Sanna. „Já jsem Jennifer a slibuju, že tě nebudeme soudit, když ty nebudeš soudit nás.“

Sanna se zasměje.

„To zní dobře.“

Zdá se, že všichni přítomní jsou vděční, že Monina historka zanikla už v počátku. Sanna je přesvědčená, že se jí dřív nebo později stejně naskytne příležitost si ji vyslechnout. Pravděpodobně dřív.

„Bohužel mi na dopoledne připadly nějaké akutní schůzky,“ oznámí Camilla. „Ale nechám vás v rukou Jennifer, ta vás naučí pracovat se systémem, a máme několik online HR kurzů, kterými musí projít všichni noví zaměstnanci. Navrhuji, abyste tím začaly. My se uvidíme na obědě a budeme trochu společenské.“

„Všechno je nainstalované,“ odpoví Jennifer a pokyne k prázdnému pracovnímu místu. „Stačí nastartovat a jedem.“

„Výborně,“ pronese Camilla, ze svého stolu posbírá nějaké papíry a rychle odejde.

Jennifer se otočí na Sannu.

„Ale nejdřív si dáme kafe, ne?“

„Ráda,“ odpoví Sanna vděčně. „Dnešek začal hrozně.“

Ukáže vstupní kartu s novou fotografií a zatváří se významně.

„Ten hajzl,“ procedí Jennifer mezi zuby. „On má snad nějakou zvrácenou úchylku. Pojď, vypovídáš se.“

Cestou k automatu na kávu napětí polevuje. Už je to dávno, kdy Sanna měnila práci, a setkání s novými kolegy se děsila nejvíc. Ale má z toho dobrý pocit, i přes varovné světýlko upozorňující na styl, jakým Camilla tým vede.

O několik hodin později poslední zbytky napětí vystřídala unavená rezignace. Sanna zvládla čtyři online kurzy a doručená pošta stále není prázdná. Teď si musí vybrat mezi GDPR pro obce a Korupcí a střetem zájmů ve veřejné správě. Napije se z papírového kelímku, potlačí povzdech a rozklikne druhou možnost. V této souvislosti je jí útěchou, že bývalí kolegové z Askenstamu jsou zřejmě nuceni absolvovat totéž. Nechat si jiskru života zadupat personalistickými kurzy patří dokonce i k nástupu do velkých korporací.

Na monitoru počítače právě animovaná postavička nejasného pohlaví zjistila, že její kolega má osobní zájem na probíhajícím řízení. Film se zastaví a objeví se textová bublina: Jaký postup je v takové situaci správný? Když Sanna klikne do okénka pro odpověď, nabude dojmu, že ji někdo pozoruje. Zvedne hlavu a zadívá se do kanceláře. Na druhé straně místnosti, ve skupině, která, pokud si Sanna vzpomíná, patří k ekonomickému oddělení, sedí žena otočená směrem k ní. Je ve středním věku, má utažený culík a zvýrazněné obočí. Na tu vzdálenost Sanna nedokáže pořádně určit, jestli žena skutečně hledí na ni, nebo na svůj počítač.

Sanna předstírá, že kontroluje mobil, a zase zvedne zrak. Ano, žena se jí opravdu dívá přímo do očí. Sanna si není jistá, jak by měla zareagovat, tak se narovná a opatrně se usměje. Žena nehne ani brvou. Klidným pohybem si zastrčí za ucho pramínek vlasů a lehce se nakloní do strany. Vzápětí se její stůl zvedne přesně tak, že jí oči zakryje odhlučňovací zástěna.

Sanna se na židli zahanbeně sesune a upře pohled na monitor. Možná si to jen namlouvala, vždyť tu ženu nikdy neviděla. Nicméně se nemůže zbavit dojmu, že situace, kterou popsala Camilla, toho skrývá mnohem víc.

5

Martin nemůže odtrhnout zrak od kroužku v jejím nose. Jinak žena za stolem, která se jmenuje Tiffany, působí úplně normálně. Má polodlouhé rozpuštěné vlasy, halenku a džíny — takhle vypadají učitelky běžně. Kdyby měla potetovanou celou paži a vlasy na ježka obarvené namodro, kroužek v nose by zřejmě působil úplně přirozeně. Takhle je jenom divný. Jistě, děti nechodí na první stupeň, ale učitelé by stejně měli představovat jakýsi vzor, nebo ne?

Ne, musí s tím přestat. Tohle je typické brblání starých dědků, zaseknout se na piercingu.

„To je dobře, že jsme se mohli sejít tak rychle. Promiňte, jenom… je tu hrozný zmatek.“

Tiffany posbírá několik volných papírů, které leží mezi nimi na stole. Na krku jí naskáčou rudé skvrny, jako by ze schůzky byla nervózní.

„To nic,“ řekne Martin.

Kdyby šlo o tenký kroužek, jaký nosí některé dívky v nosní dírce, tak by to chápal. Jenže tenhle je mohutný a je na něm vyryto cosi, co připomíná staroseverský motiv. Co tím chce ta osoba sdělit?

„Tak, a jsem hotová.“

Tiffany vypne zvuk na mobilu a odloží ho.

„Budeme tu jenom my dva?“

„Ano, Sanna se bohužel nemůže uvolnit,“ omluvně přitaká Martin. „Dnes nastoupila do nové práce.“

„Ach ano, psala to v e-mailu. Tak to chodí, někdy se to prostě překrývá. Ale je dobře, že jste dorazil.“

Tiffany se opře.

„Jak se podle vás obou, nebo vás konkrétně, má Mya ve škole?“

Martina otázka zaskočí a musí se zamyslet.

„Lépe než dlouhou dobu předtím,“ odpoví potom popravdě. „V osmé třídě měla spoustu problémů, hlavně s motivací k učení. Potom se zadrhly nějaké vztahy s kamarády, nic vážného, ale Myu konflikty vždy ovlivňovaly.“

Tiffany se shovívavě usměje.

„Vím o tom, byla jsem její třídní i v osmičce.“

Martinovi začnou žhnout tváře.

„Ano, samozřejmě.“

„Souhlasíme, Mya si vede dobře,“ pokračuje Tiffany. „Ovšem ze zkušenosti víme, že se to může rychle změnit. Vztahy zaujímají výrazné místo a zároveň jsou základní předměty stále složitější. Nezřídka se stres z vysvědčení projeví už v prvním pololetí.“

Martin přikývne.

„Stalo se něco neobvyklého?“ zeptá se. „Tedy vzhledem k tomu, že jste nás pozvala tak narychlo.“

Tiffany smete ze stolu neviditelné smítko.

„V poslední době to ve škole bylo poněkud náročné,“ odpoví. „Konflikty mezi několika skupinkami, dalo by se říct. Zřejmě kvůli videonahrávce, která mezi žáky koluje a některé rozrušila. Slyšeli jste o tom něco?“

„Co myslíte videonahrávkou? Tiktok?“

Kolik nahrávek zhlédne patnáctileté dítě za den? Martin má podezření, že ať by odhadoval jakékoli číslo, bylo by podhodnocené.

„Objevila se na několika platformách, ale stáhli ji,“ sdělí mu Tiffany. „Částečně proto, že její obsah byl vyhodnocen jako výhružný.“

Martin čeká na pokračování, ale z mlčení pozná, že je na řadě on.

„Výhružný vůči komu?“

„Primárně vůči ostatním žákům.“

„Abych byl upřímný, moc tomu nerozumím,“ přizná Martin. „Jak je do toho zapojená Mya? Říkala jste, že na škole jsou skupinky, patří snad do některé z nich?“

V kapse mu zavibruje telefon a Martin potlačí nutkání ho vzít. Zavane tu slabá vůně ryby, ale jídelna se nachází v jiné budově.

„To nevíme jistě,“ odpoví Tiffany. „A chápu, pokud vám připadá, že to zní nejasně, vnímáme to stejně. Jistá míra rozepří je normální, nicméně s kolegy jsme si v poslední době všimli jisté eskalace. Proto se snažíme vztahy rozkrýt, abychom to pochopili. Ovšem přimět žáky z vyššího stupně mluvit o něčem, čeho se bojí, není vždy nejjednodušší. Proto jsme chtěli slyšet od vás, jestli se Mya třeba o něčem nezmínila doma.“

Martin chvíli mlčí, snaží se vybavit si, o čem se mluvilo po večerech u jídla. Kromě včerejší debaty o suši Mya nepovídala nic, na co by on nebo Sanna nějak reagovali. Anebo ano?

„O ničem nevím,“ shrne potom. „A o žádné nahrávce nemluvila.“

„Dobře.“

Rudé skvrny na Tiffanyině krku vybledly, přestože obrysy jsou stále patrné.

„Podle toho, jak se všechno vyvine, možná dojde na společnou schůzku rodičů,“ pronese. „V tom případě slibuju, že dám vědět s větším předstihem. Díky, že jste si udělal čas.“

Posléze kráčí Martin přes školní dvůr k parkovišti. Posadí se do auta a vezme telefon. Zpráva, která mu přišla během hovoru s učitelkou, není pracovní, KP chce zajít někdy v týdnu po práci na drink. Martin zareaguje zvednutým palcem a potom zvažuje, jestli by měl zavolat Sanně, ale rozmyslí si to. Ptala by se, čeho se schůzka týkala, a Martin si tím sám není jistý. Jako obvykle se měl samozřejmě víc vyptávat, ale takhle to prostě dopadlo. Zůstane chvíli sedět s mobilem v ruce a ve zpětném zrcátku si prohlíží školní budovu.

O co tady vlastně šlo?

Dívka

On je tak strašně zábavnej. Chechtám se tak, až ze mě vychází jenom vzduch, žádnej zvuk. Ležíme na gauči a smějeme se tomu, že mu páchnou ponožky. Nejčastěji jsme u mě doma. O mým domě už nic neříká, to je fajn. Nelíbilo se mi, když o něm mluvil.

Už si ani nepamatuju, jaký to bylo předtím, než přišel. Anebo ne, vzpomínám si, ale nechci. Kdokoli mi mohl dělat cokoli. Jedna z holek ve stánku je mentálně postižená, nebo má možná obrnu, já nevím. Přesto na mě dokázala vrhat ty nejhorší pohledy, jako by byla víc než já. Tvrdila, že zmrzlina došla, i když to nebyla pravda. Ale jenom když jsem byla sama. Stejně tak ty dvě holky ze sedmičky, co mě vždycky pozdravily na chodbě a pak se mohly potrhat smíchy, i když jsem jim neodpověděla.

Takový věci se mi děly pořád. Ani moji přátelé si to nedokázali odpustit.

Ale to bylo dřív. Ty dvě holky ze sedmičky už se na mě ani nepodívají.

Vím, jak to zní, jako by mě zachránil kluk. Jenže tak to není. My jsme se zachránili navzájem.

Ani jsem nevěděla, že má přijít někdo novej. Najednou tam prostě byl, hubenej jako pes, o kterýho se nikdo nestará. Při pohledu na něj jsem si vzpomněla, ani nevím na co. Možná na strašidlo, protože byl tak bledej. Nebo vypadal bledě v kontrastu ke svejm dalším barvám. Vlasy a rty, černý a červený. Obočí působilo neskutečně, téměř domalovaně. Ostatní se o něm bavili, viděla jsem to. Možná si říkali, že je hezoun. Je hezoun? Často to víte hned, ale u něj ne. Klidně by mohl bejt ošklivec.

Seděla jsem v kulatým okně za hudebním sálem, kam skoro nikdo nechodí. Zvažovala jsem, že ho otevřu a sednu si ven. Jenže parapet byl posetej ptačíma hovínkama, tak jsem to neudělala. A najednou tam stál on a civěl na mě s tím hloupým výrazem.

„Ty jsi ta s tím divným jménem?“

Díval se škádlivě a to mě rozčílilo. Kdo je tady nováček, on, nebo já? V tý pomalý chvíli jsem pochopila, že on neví, kdo jsem. Ale hned se to dozví a už se na mě nikdy provokativně nepodívá. Možná proto jsem to udělala. Abych směla sama rozhodovat o tom, co si o mně kdo myslí. Bez rozmýšlení jsem ho chytila za ruku a kousla. Ne úplně silně, ale stejně. Dost. Až mu v měkký části pod malíčkem zůstaly otisky po mejch zubech.

Možná jsem si myslela, že se naštve. Že řekne, co to sakra dělám, nebo tak něco. Jenže on to neudělal.

„Tak taková jsi,“ poznamenal jenom úplně klidně.

„Taková jaká?“

„Co kouše.“

Někteří lidi tohle dělají, když mluvíte. Koukají na pusu místo do očí. Já to ve zvyku nemám, ale tehdy jsem to udělala. Dívala jsem se na jeho pusu s červenejma rtama a křivýma zubama.

„Očividně,“ řekla jsem.

Potom mi brnělo v zubech. Ne, pod zubama, jako bych mezi nima a dásněma měla mravence. Měla jsem chuť zakousnout se do něčeho tvrdýho a zamáčknout to, co se tam hemží. Brnění nakonec přestalo, ale chuť zůstávala. Připomínala mi něco, co už jsem znala. Asi strup.

Věřila jsem, že je to naposledy.

Teď ležíme u mě na gauči a mně slzí oči, protože je tak strašně zábavnej a tak moc mu smrdí ponožky.

„Nenávidíš mě?“ zeptá se tím hlasem, co zní jako ubrečený děcko.

„Jo,“ řeknu. „Nenávidím tě. Už se mnou nikdy nemluv.“

A zasmějeme se.

6

V kuchyni to vypadá jako po výbuchu, dřez je plný a linka upatlaná od něčeho neurčitého, ale zjevně obsahujícího čokoládu. Mya určitě „pekla“, jak tomu říká. Jako obvykle se nedostala dál než k těstu, které očividně snědla rovnou z mísy. Sanna se snaží nádobu vypáčit, ale ta je pevně přilepená. Tak ji naplní vodou a otočí se na Martina.

„Skupinky,“ zopakuje nedůvěřivě. „Co to znamená? Jossi a Klara?“

„To z toho nevyplynulo,“ odpoví Martin. „Tiffany mimochodem nepůsobila zas tak ustaraně. Vždycky měla v nose ten kroužek?“

„Přesto byla natolik ustaraná, aby svolala schůzku.“

Martin pokrčí rameny.

„Co je v té nahrávce?“ pokračuje Sanna.

„Ani to mi neřekla, jenom že některým žákům připadala výhružná. Měl jsem dojem, že ji sama ani neviděla.“

„Ale nevíš to?“

Sanna nedokáže potlačit zklamání.

„Vážně, Martine, tohle je pro tebe tak zatraceně typické. Jak to, že ses nezeptal na nic dalšího?“

Martin rozhodí rukama v obranném gestu.

„Jen ti povídám, co říkala. Proč myslíš, že by něco zamlčela?“

„Jen je to všechno moc nejasné.“

„S tím můžu souhlasit,“ přizná Martin.

Sanna netrpělivě míchá lžící v míse.

„A co se bude dít dál? Co je další krok?“

„Žádný akční plán mi nepředstavili, jestli máš na mysli tohle. Ale určitě jsou zvyklí, pravděpodobně to nebude poprvé, kdy si děti přinesly konflikty do školy.“

„Právě proto by bylo dobré vědět, co mají na mysli a jak je do toho zapojená Mya.“

„Já chápu, že to zní zmateně,“ důrazně poznamená Martin. „Vážně, chápu to. Samozřejmě jsem se měl víc ptát. Ale úplně mě to zaskočilo, myslel jsem, že schůzka bude víc… konkrétní.“

Sanna je hodně rozčilená. Na schůzce nebyla a Martin má navzdory nedostatkům v komunikaci možná v něčem pravdu. Kolikrát ona sama lamentovala nad touhle školou a neschopností jejího vedení formulovat aspoň základní informace pochopitelným způsobem? Čtení týdenních zpráv často připomíná pokus o luštění runových nápisů.

„Promiň, nechtěla jsem tě vystavit křížovému výslechu,“ povzdechne si. „Vím, jaké to může být. Mluvil jsi s Myou?“

Martin zavrtí hlavou.

„Myslel jsem, že bychom si s ní mohli promluvit společně.“

Sannin vztek se opět rozdmýchává. Uděláme to společně je výraz, který Martin používá, aby nepříjemné úkoly hodil na ni. Ten pocit se jí však podaří zadusit hned v počátku.

„Nemůžeme být dva, bude to považovat za konfrontaci. Já s ní promluvím.“

Martin se zatváří, jako že se mu ulevilo, takže toho Sanna málem zalituje.

„Tak jaký byl první den?“ zeptá se jí.

„Ušlo to. Ale poznala jsem, že šéfka neříká úplně všechno. Mají tam nějakého kostlivce ve skříni, kterého zřejmě převezmu.“

„To k tomu patří,“ poznamená Martin. „Změnit práci je jako koupit chatu včetně zařízení. Zní to velkoryse, ale znamená to jenom to, že předchozí majitel si vzal všechno, co mělo nějakou cenu, a nechal tam jenom staré plechovky od barev a kyblíky z latrín.“

Sanna se mrzutě ušklíbne. „Makléřovy rady do života? To nezní jako od nejlepšího prodejce.“

Martin se zasměje.

„Jen neříkej. Vyrazím si zaběhat. Nemáme doma nic k večeři, ale cestou domů něco vezmu.“

„Jen běž, já tu zatím poklidím.“

Martin zmizí posuvnými dveřmi a Sanna začne vyndávat myčku. Pořád v myšlenkách zůstává u schůzky. Během celé Myiny školní docházky byli přátelé, nebo spíš jejich nepřítomnost, zdrojem obav. Už od prvních týdnů ve školce byla Mya pozorovatelka. Dělalo jí potíže přibližovat se k ostatním dětem, a jakmile ostatní interagovali, většinou stála stranou. Když už si Mya nějakou kamarádku našla, chovala se tak přehnaně vřele, až to novou známou odradilo. Odmítnutí ústilo v úzkost a několikadenní nepřítomnost a tento problém se opakoval i na celém nižším stupni.

Je poněkud ironické, že po prvních letech se to zlepšilo ve chvíli, kdy skutečně nabrala na obrátkách sociální hra. Mya s velkou nevolí přistoupila na to, že začne trénovat fotbal. V týmu se seznámila s Jossi a Klarou, dvěma zamlklými dívkami, které po změnách ve čtvrtém ročníku skončily v její třídě, ale s nimiž dosud nenavázala skutečný kontakt. Trojici spojilo to, že dívky stály poněkud mimo dění ve škole i na hřišti. Spojení tří ošklivých káčátek se časem rozvinulo v něco víc než pouhý sociální záchranný kruh.

Během let procházel vztah tří dívek vrcholy i pády jako u všech ostatních, ale k Sannině i Martinově úlevě přátelství přetrvalo i poté, co Mya v šesté třídě s fotbalem skončila. V každém případě až donedávna. Doposud také považovali třídu za stabilní a poměrně harmonickou. To byl zjevně chybný úsudek. Stejně jako se situací v práci má Sanna pocit, že celkový obraz je daleko větší než to, co viděla. Ale ať už se jedná o cokoli, doufá, že Mya se toho neúčastní.

„Haló, můžu dál?“

Zatuchlý vzduch pronikající mezerou ve dveřích se určitě podobá tomu, který uvítal Howarda Cartera, když poprvé otevřel Tutanchamonovu pohřební komoru. Vzduch, který udeřil Sannu do nosu, je plný zápachu nepraného oblečení, ponožek a potu — obsahuje tak málo kyslíku, že plamen svíčky by v něm zhasl.

Mya leží v posteli a zády se opírá o zeď, v uších má nasazená sluchátka. Vždy byla vytáhlá jako její bratr, nicméně během posledního roku se trošku zakulatila v obličeji. Rovné, světle hnědé vlasy má svázané do drdolu schovaného v kapuci mikiny.

Sanna zaklepe na rám dveří, tentokrát trochu silněji.

„Ahoj, zlato, slyšíš mě?“

Mya se otočí na záda, mobil si položí na břicho.

„Ahoj,“ pronese ospalým hlasem.

„Šlo to dnes ve škole dobře?“

Mya přikývne.

„V pohodě.“

Sanna přesune hromádku oblečení z židle u stolu a posadí se.

„Tatínek měl dnes schůzku s Tiffany.“

Mya se zatváří nechápavě.

„Ve škole? Proč?“

„Protože s námi chtěla mluvit. Zřejmě to v poslední době ve třídě trochu skřípalo, šlo o nějaké video. Já jsem neměla čas, tak musel jít sám.“

„Ale proč s váma chtěla mluvit?“

„Asi mluví s mnoha lidmi,“ odpoví Sanna vyhýbavě. „Hádáte se ve škole obecně, nebo jenom ve třídě?“

„Nehádáme se. Spíš dohadujeme. Ale ne víc než obvykle.“

„Víš o tom videu, o kterém mluvila Tiffany?“

Mya se zamračí.

„O kterým? O tom s Johannesem, nebo co?“

„To nevím,“ odpoví Sanna. „To myslíš svého učitele Johannese?“

Mya se zatváří uzavřeně. Sanna ten výraz viděla už mnohokrát, pokaždé se kvůli němu cítí jako policajtka, ačkoli položila obyčejnou otázku.

„Nemůžeme to jenom probrat?“ prosí Sanna. „Jaké video máš na mysli?“

Mya si protáhle povzdechne.

„Johannes vyjel na Noela a někdo to natočil.“

„Někdo,“ zopakuje Sanna. „Takže ty nevíš kdo?“

Učitelům nezávidí. Pro většinu dalších zaměstnání by představa, že se nechají dotlačit až na hranici únosnosti a potom jejich výbuch někdo natočí, byla absurdní.

„Kdy se to stalo?“ zeptá se netrpělivě, když Mya neodpovídá.

„Nevím. Před nějakou dobou. Asi tak v minulým pololetí.“

„Jinými slovy to s dnešní schůzkou nemá nic společného. Vážně nevíš, o čem Tiffany mluvila?“

Mya zavrtí hlavou.

„No ne. Kdyby to byl problém, tak by si Tiff promluvila s náma, a to neudělala.“

„Fajn. Ale jestli se tvoří skupinky a vznikají konflikty…“

„… tak se drž stranou,“ doplní Mya. „Já vím, mami.“

„Dobře, zlato.“

Sanna se chystá k odchodu, ale zarazí se. Mya jako obvykle převelice pečlivě skrývá displej mobilu, přesto se v mezírce pod její dlaní objeví červené kolečko.

„Promiň, ale snad právě teď s nikým nemluvíš?“

„Cože? Ne.“

Mya představuje v mnoha ohledech protiklad vychytralého patnáctiletého dítěte. To, že neumí nasadit pokerový výraz, je často k užitku. Nyní Sannu především provokuje tak očividná lež.

„Vážně, poslouchal někdo, co jsme si řekly? S kým mluvíš?“

Mya zareaguje se zpožděním, ale jakmile si uvědomí, že je její tvrzení zpochybňováno, tvář se jí zkřiví uražeností.

„Povídám, že s nikým. Už mě necháš na pokoji?“

Sanna zavře dveře a nadechne se nosem, snaží se dýchat do břicha. Byl to dlouhý den, samozřejmě měla s rozhovorem počkat, zklidnit tep. Vlastně by měla být zvyklá. Když máte doma puberťáky, nikdy nevíte, kdo poslouchá vaše konverzace. Místo toho se opět nechala ovládnout zlostí.

Když Sanna schází ze schodů, napadne ji, že závidí Martinovi. Tu samozřejmost, s níž odmítá všechno komplikované a upřednostňuje svůj čas. Zvenčí by to mohlo vypadat jednoduše, ale takovou svobodu si může užívat jenom ten, kdo je přesvědčený, že si ji zaslouží. Navíc to vyžaduje, aby takové chování umožňovalo okolí. Sanna moc dobře ví, že vinit může jen sebe. To ona si chtěla s Myou promluvit sama. Zpětně by byla ráda, kdyby u toho měla i Martina. Něco na tom rozhovoru se jí nelíbí, ale nedokáže určit co.

V přízemí je ticho, Teo se ještě nevrátil z tréninku. Sanna se postaví ke dřezu a vyndá lžíci z mísy. Úplně nahoře pořád zůstává kus těsta. Několikrát se nadechne a prohlíží si mokrou, napůl rozpuštěnou hmotu. Jak snadné je spadnout opět do role, o níž si kdysi přísahala, že už ji nikdy hrát nebude. Hadr na podlahu. Mučednice obětující sama sebe. Teď uklízí po svých dospívajících dětech a hýčká svého muže. Ta myšlenka jí jenom proletí hlavou a už jí zalituje.

Vnitřní hlas je jenom ozvěna, která cestovala přes desetiletí, aniž ztratila na síle, je tak skutečná, až Sanně připadá, že hlas opravdu slyší:

Drž hubu, ty rozmazlená píčo.

Tělem jí projede šok, až se jí rozklepe ruka. Srovnávání není spravedlivé vůči Martinovi ani vůči dětem. Vůbec nijak.

Pečlivě otře těsto o okraj nádoby na organický odpad a mísu vloží do myčky.

Úryvek z článku „Tragédie v ospalé vilové idylce“ — TT

V úterý večer se údajné přepadení rodinného domu zvrhlo v dvojnásobnou vraždu. Během vloupání byly odcizeny cennosti včetně exkluzivního modelu brokovnice. Když zloděje přistihli majitelé domu, pár okolo 45 let, byli zastřeleni — podle popisu policie způsobem podobným popravě. Na místě se prý nacházela také dospívající dcera majitelů, která nebyla zraněna. Další informace policie nezveřejnila. Událost nyní prošetřuje úřad státního zástupce.

7

Ránko! Připomínám, že dopo mám HO, přijde mi řemeslník. Volejte, kdyby něco.

Martin píše e-mail vestoje u kuchyňského ostrůvku. Přistoupí ke kávovaru a připraví si hrnek espressa, s přemáháním odolá pokušení nahlédnout do lednice. Ještě není devět a on už myslí na zmrzlinu. Zná se, ví, že z domova by dlouhodobě pracovat nezvládl.

Pípne mu doručená pošta.

V klidu, mám to pod kontrolou. Strč si peněženku do přední kapsy a nepouštěj je na záchod. /K

Martin se usměje. Nová asistentka Karro je vážně pohotová. Má dobrý smysl pro humor, a navíc se umí vyjadřovat. To byl problém některých mladších osob, které v poslední době prošly firmou. Špatně napsané inzeráty na vily v řádu desítek milionů neocení kupující ani prodávající. Jednou se firemní inzerát stal virálním hitem sociálních sítí jako příklad pitomého jazyka makléřů.

Pociťte klid v tomto architektonickém domě s mezinádorním nádechem kde se severská jednoduchost připomíná jak výběrem materiálu tak pocitem prostoru.

Kromě chyb a překlepů byl daný objekt navíc rodinný dům s falešným cihlovým obložením z roku 1981. Nezbylo než si zachovat dobrou mysl a nezdary zvládat s úsměvem. Ničeho takového se s Karro obávat nemuseli. Martin doufá, že Sam se bude chovat patřičně — jeho kolega spolumajitel v minulosti s mladšími ženami ve firmě flirtoval, nicméně v posledních letech se uklidnil.

Martin si vezme do jedné ruky hrnek s kávou a do druhé počítač a posadí se k jídelnímu stolu. Prohlíží si e-maily, třídí to, co nemůže počkat — jeden převod a několik schůzek v bance —, a rozešle několik zpráv, aby zkontroloval stav probíhajících nabídkových řízení. Trh se změnil a někteří zákazníci mají problém to přijmout. Zlatá léta jsou pryč a k divokým přestřelkám v nabídkách, které ještě před několika lety patřily k normálu, dochází stále řidčeji. Samozřejmě může být pořád potíž v tom, jestli je daná nemovitost dostatečně žádoucí, ale vyžaduje se už něco navíc.

Ne že by byla firma nějak v nouzi. Po téměř patnácti letech v branži má Oscarson & Idling v okolí solidní pověst a vysoké procento zákazníků se vrací. Nápadnější objekty této oblasti, jako jsou pompézní vily na pláži ve Viggbyholmu, prodávají obvykle velcí hráči ve městě, kteří obchodům dodávají pozlátko už jenom svými jmény. Oscarson & Idling se soustředí především na běžné rodinné domy ve střední cenové hladině, západně od silnice E18.

Martin se podívá na hodinky. Podle e-mailu ze společnosti provozující alarmy se technik má dostavit někdy mezi devátou a desátou. To nejasné určení času Martina trochu dopaluje. Systém stál sto třicet tisíc a stále nefunguje tak, jak má. Snad by mohli projevit trochu větší nadšení.

Náhle se zavřou dveře a Martin sebou trhne. Záhy po schodech schází Teo s rozcuchanými vlasy.

„Co děláš doma?“ zeptá se Martin. „Nemáš školu?“

„Od jedenácti,“ odpoví Teo úsečně.

Přestože Teo chodí do druhého ročníku, Martin ještě nepochopil smysl toho, co škola nazývá „rozvrh v blocích“. Kromě nepravidelných rán, kdy může Teo dlouho spát, jsou výhody zahaleny temnotou. Stěžovat si nicméně nemůžou, Teo je bezproblémový a má překvapivě dobré známky. Šťastlivec. Teo si připraví dvojitý sendvič naplněný většinou obsahu lednice, lehne si na gauč a mobil si opře o břicho. Kousne si a pustí souhrn událostí z nočních zápasů NBA. Z chleba mu vypadne kousek šunky na holý hrudník. Teo zvolna dožvýká, potom kousek zvedne a strčí si ho do pusy. Martin cítí, jak se mu rozbušilo srdce. Někdy se mu vracejí tělesné vzpomínky na jeho děti v různém věku takovou silou, že se mu zatají dech. Cítí tíhu dvouletého Tea na klíně, neohrabané desetileté tělo, které se nezklidnilo ani ve spánku, a těžce vymámená objetí rozpačitého třináctiletého kluka, který jako by se nacházel na místě se silnější gravitací.

Po půl dvanácté, aniž se nějaký technik ráčil ukázat, se Martin rozhodne, že se naobědvá doma. V mrazáku najde krabičku se zamraženým stroganoffem s uzeninou, a právě když cinkne mikrovlnka, na příjezdovou cestu vjede dodávka. Na boku se ukáže nálepka SafeSpace domácí alarm s přehnaně doslovným logem tvořeným vševidoucím okem nad obrysem města. Martin si povzdechne. Jistě. Nacpe do sebe velké sousto a vyrazí ke dveřím. Omáčka je příšerně horká, a když Martin zvedne ruku na pozdrav, oči má zalité slzami.

Prodejce systému působil velice důvěryhodně. Uznávaný bývalý policista s klidnou autoritou, která Martina oslovila. Nicméně od koupě se neukázal, zařízení instalovali výlučně mladší muži. Chlapík, který vystoupí z dodávky, je určitě jen o pár let starší než Teo. Pohled na jeho pěstěnou kratičkou kozí bradku spíš vzbuzuje představu, že tráví noci hraním počítačových her, než že má solidní pracovní schopnosti.

Mladík se představí jako Leon a z kapsy na nohavici vytáhne iPad.

„Tak se na to podíváme. Prý máte problém s vybavením?“

Martin mu vysvětluje, jaká je situace, a Leon kliká na obrazovku.

„Fajn, už vidím, co máte. Nejdřív se podívám zvenčí.“

Martin mu ukáže, kde jsou instalované senzory a světla, vrátí se do kuchyně a usedne k počítači. Deset minut nato se ozve ťukání na posuvné dveře na terasu.

„Máte tu hodně specifickou variantu,“ oznámí Leon, když mu Martin otevře. „Spousta reflektorů na pozemek téhle velikosti. Většině lidí stačí světla na fasádě.“

Martin vzpomíná, co se říkalo při koupi.

„Rohový pozemek je víc na očích,“ vysvětluje. „A mezi námi a lesem už není žádné obecní osvětlení. Proto jsme potřebovali něco s jasně odstrašujícím účinkem.“

Leon se opře o zárubeň.

„To je rozhodně správná úvaha. Ale s těmi světly může být potíž. Ne nadarmo se říká, že si nemáte vytvářet duhu, která ukazuje, kde je poklad.“

Martin se na něj zmateně podívá. To měl být vtip?

„Žádné cennosti nemáme,“ řekne. „A mimochodem, to přece nemá fungovat tak, že se systém spustí, jakmile spadne lístek?“

„Listí nevadí, pokud nespadne přímo na senzor,“ odpoví Leon, který zřejmě pochopil otázku doslovně. „Zato se na běžném pozemku rodinného domu pohybuje daleko víc zvířat, než by vás asi napadlo. Především u vás, tak blízko lesa. Kromě koček, ježků a zajíců tipuju, že vás můžou navštívit srnky, možná dokonce i divoké prase.“

Křivě se usměje a dodá:

„Ale předpokládám, že těch se nebojíte?“

Při té poznámce se Martin zarazí. Vypadá vyděšeně?

Martin se zhluboka nadechne a narovná se.

„Promiňte?“