Eva Ordeltová

FITLESS

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Eva Ordeltová, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 181. a 140. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-12-5 (epub)

ISBN 978-80-88516-13-2 (mobi)

Pondělí 4. září

Tak fajn, někdy to bolí. Doslova i fyzicky. Být štíhlá a fit je makačka. Já makám, snažím se, a stejně nic. Žádný výsledek. Nejsem štíhlá ani fit. Mám pocit, že moje tělo nebojuje se mnou, ale proti mně.

Dnes se proti mně spiklo i počasí. Jasně, kdy jindy má začít pršet než první den, kdy se rozhodnu vyběhnout?

Proč zrovna teď? Poté, co jsem se pracně vyhrabala z postele? Když jsem si navlékla, a vůbec nechápu, jak se mi to podařilo, sportovní podprsenku? Ze začátku se zdálo, že jde o věc naprosto nemožnou.

Hlady skoro šilhám. Všude na webu i v časopisech jsem se dočetla, jak je prospěšné běhat nalačno, tedy před sportem nesnídat. Že budu hladová jako vlk, už nikdo nenapsal. Jasně, kdo neumí, učí, kdo necvičí, nejspíš píše o sportu.

Můžete namítat, že jíst se dá i před cvičením. Měli byste pravdu. Ovšem jedině s dostatečným předstihem. A já si holt ráda pospím.

Co tedy dělat? Mám jíst, nebo nejíst?

Raději nesnídám a ve sportovním stojím na značkách.

Žádný z článků bohužel neporadí, co dělat v případě, že se mi hned první den mého nového fitness života pokazí tím, že venku lije jako z konve.

Otáčím se ve dveřích, sundávám bundu, vyzouvám běžecké boty a vracím se zpátky do domu. No co. Nezačala jsem běhat doposud, jeden den už nic nezmění. A díky jednomu tréninku štíhlá nebudu. Jestli vůbec někdy! A moknout rozhodně nehodlám.

Zbývá ještě čtyřicet pět minut, než se budu muset chystat do práce. Rychle se kouknu na mobil, co je nového ve světě. Jen zběžně.

Online svět se stal mým nejlepším kámošem. Jak jinak se zabavit, když jsem se ocitla úplně sama ve velkém domě? Brouzdáním na internetu a sjížděním Facebooku.

Cože? Evelína má novou profilovku? Bože, vypadá hrozně hubeně. Jasně, každá, když se vyfotíme seshora, vypadáme jako štíhlá modelka. Nebo, že by se jí opravdu podařilo zhubnout? Nejspíš ano. Nevěřím vlastním očím. Musím se zeptat Katky. Ta bude vědět, jestli má Evelína pořád tu pneumatiku kolem pasu. Není přeci reálné, aby ji tak rychle dala pryč. Samozřejmě, že jí dám lajk, ať nevypadám, že jí případnou novou postavu závidím.

Katka klasika, dává fotky sebe a své dokonalé rodiny. Taky bych přidávala, kdybych ji měla. Kliknu na „To se mi líbí“.

Koukám. Nela byla zase v kině? Je ona někdy doma? Kde na ty akce pořád bere peníze a čas? Potvora. Každý den někde. Stejně dám palec nahoru, ať nevypadám, že jí její kulturní život nepřeji. I když, co si budu nalhávat, nepřeji.

Páni! Helena zase se skleničkou v ruce. Holka jedna, jestli ty nepiješ víc, než je zdrávo. Nejsi už alkoholička? Kdo ví, kolik takových pohárků za týden vypije. Proč se s každou skleničkou fotí? A hlavně, proč tyhle věci sdílí? Asi holt nemá nic jiného, o co by se se světem podělila.

Musím taky přidat příspěvek. Škoda, že jsem si před chvilkou vyzula svoje krásné boty. Snímek mých nohou ve sportovní obuvi mi v hlavě zní jako skvělý nápad.

A vlastně, proč ne? Jdu si je zase obout a šup, jedno malé selfíčko v nových běžeckých botách:

V ranním běhání, ani déšť mi nebrání

#běh#miluji#ráno#cvičení

Dnešní ráno je vážně hnusné, vůbec ne podle mých představ a plánů. Rychle si boty vyzuji, uvařím svůj životabudič a jdu sednout na gauč. Dlouhé stání mi nedělá dobře.

Dávám si kafe. Nechutné černé kafe bez mléka či sladidla. Přeci se nebudu dobrovolně zabíjet bílým jedem. A mléko prý do kávy nepatří. Nevím, od kdy! Kdo přesně dělal průzkum, co jsem na něj včera na webu narazila a podle jakého mléko v kávě organismu škodí? Vnitřně mám zakořeněno, že co je napsáno na internetu, je pravda. Tak tomu výsledku výzkumu věřím.

Rozvalená na svém gauči popíjím hořkou tekutinu, i když mi ani trochu nechutná, a čekám, kdo mi dá jako první lajk. Podařil se mi úžasný snímek. Jsem na něj právem pyšná. Dal mi hodně práce. Někdo můj příspěvek přeci musí ohodnotit.

Nikdo? Vážně nikdo? Buď všichni spí nebo je jim jedno, že jsem právě vyrazila na svou novou životní etapu. Že jsem se vydala za svým zdravějším, sebevědomějším, spokojenějším, a hlavně štíhlejším já.

Takovým já, které by už nikdy žádný blbeček neopustil!

Než se dočkám jakékoliv reakce svého okolí na můj snímek, prozkoumávám, jaké další příspěvky sdílí ostatní. Najednou mi v mobilu začnou naskakovat videa o běhání. Pryč s nimi! Akorát mě deptají! Se jim sportuje, když jim neprší. Scrolluji dál. Hele, jedno instruktážní video. Jak mít na břiše pekáč buchet? Musím se podívat. Pekáč buchet chci!

Ach jo! Jedna slečna s již tak perfektním zevnějškem, si ho na břicho jen nakreslila. Úplná blbost! Když se nad sebou zamyslím, pekáč buchet na břiše mám. Prozatím ovšem ve stádiu kynutí. A hele, další vychytávka a další a další. Projíždím jedno zajímavé video za druhým.

Všechny pipiny, co natáčí motivační videa o sportu, jsou na sítích neuvěřitelně optimistické, krásné, štíhlé, chytré a schopné. Já sakra nezvládla ani svůj první ranní rozklus. Dvojité sakra. Vždyť přijdu pozdě do práce. Kam ten čas utekl?

Nebudu se ze vzniklé situace hroutit. Sice jsem si ráno nezaběhala, nevadí, aspoň nejsem mokrá a základ je přeci začít. A já začala. Začínat je nejlepší po malých krůčcích, ne? Dnes jsem začala tím, že jsem se na případný sportovní výkon oblékla… a pak bohužel hned vysvlékla.

Že bych šla do práce pěšky? Co blbnu! Vždyť tam prší tak, že by ven psa nevyhnal. A stejně nestíhám. A navíc je moje kancelář šíleně daleko. Je rozhodnuto, pojedu do práce autem. Snaha se cení, i za tu se člověk musí odměnit. Snažila jsem se, ráno jsem skoro běhala, jízdu autem tedy vlastně beru za odměnu.

Před vchodem do budovy potkám Petru. Kolegyni z vedlejší kanceláře: „Čau, jsem viděla, že jsi začala běhat,“ zeptá se mě.

„Jo. Musím se sebou začít něco dělat.“

„Proč? Vypadáš skvěle!“ ohodnotí mě. Nevěřím jí. Se svým číslem S mi bude vykládat, že moje XXL/XXXL je skvělé.

„Dík. Běhám kvůli zdraví, ne že bych chtěla shodit. Jsem se sebou spokojená,“ lžu, jako když tiskne. A vůbec se nestydím. Myslím za lhaní. Za svou velikost tedy hodně, ale zrovna tuhle informaci ona vědět nemusí.

„Máš pravdu, kvůli zdravíčku je potřeba se hýbat. Nedávno jsem četla jeden článek, jak je běh zdravý. Asi bych měla začít taky. Někdy můžeme vyběhnout spolu,“ navrhuje mi.

„Jasně. Skvělý nápad!“ řeknu nahlas. V hlavě mi zní: „V žádném případě! Vedle tebe bych vypadala jako slon marně se snažící dohnat gazelu. Ani nápad!“ Dál už se s ní nebavím, právě mi totiž došlo, že viděla můj post, a přesto mi ho vůbec neolajkovala. Kráva jedna!

V kanceláři se po příchodu snažím pracovat, jenže pořád sahám po mobilu. Osm hodin a ani jeden palec nahoru. Ještě, že jsem si nešla zaběhat doopravdy. Má snaha úplně ztrácí smysl, když ji nikdo neocení!

Před obědem mi dá lajk aspoň máma. Nejsem si jistá, jestli mě její zájem těší nebo mě spíš naštval.

Po chvíli druhý od uživatele s přezdívkou Marťajz, kterého ani neznám. A dokonce mi nechal komentář. „Super, pokračuj dál. Já běh miluji.“

„Já taky,“ odpovím a trochu kecám. Možná ne trochu, spíš hodně. Běhání nesnáším už od školy, ale chci s ním začít, když je tak zdravé. Všude píšou o samých benefitech. A koupila jsem si kvůli tomu i krásné nové běžecké boty. Hodně drahé běžecké boty. Jen vybrat správnou obuv je kumšt. A pak si je nazujete, chcete vyběhnout a začne vám pršet! K vzteku, že? Hned zítra udělám pokus číslo dvě a vyběhnu. Přísahám!

Přijde mi odpověď od Marťajze: „Teď jsem třeba běžel na záchod :-)“

Kdybych v práci mluvila sprostě, řeknu: „Kretén!“ Neříkám tedy raději nic. Dát mu vysmátý smajlík je ovšem nutné. Ať nevypadám, že nesnáším humor.

Práce volá, jenže nutkání zkontrolovat počasí vítězí. Každých deset minut. Co nám říká? Dnes hlásí celý den přeháňky, zítřek bez deště. Ideální.

Když koukám do mobilu na počasí, prohlížeč mi nabízí další a další zajímavé články. Netvrdím, že mě všechny opravdu zajímají, ale udržet si přehled se vždycky hodí. Zatím tedy spíš o světě showbyznysu, přesto přehled. Všeobecný. Jen samotné nadpisy článků, víc toho ve skutečnosti nečtu, mi zaberou neuvěřitelné množství času.

Odbíjí desátá hodina. Za chvíli bude oběd a nic nemám hotovo. Alespoň nic do práce. Rychle se přemluvit a začít makat.

Telefon konečně odkládám a doháním resty. Minuty i hodiny letí jako zběsilé. Najednou je pravé poledne a dostanu hlad tak velký, že bych jedla i kancelářské spony. A začínám mít chuť ochutnat sponkovačku. Milion formulářů čeká na dokončení, ale jíst se musí!

Zatím jsem se nezmínila. Držím přerušovaný půst. Je prý super. Držím ho první den. Nejběžnější, jsem se dočetla, je osm ku šestnácti. Šestnáct hodin nejíte, osm jo. Jsou i jiné poměry. Nejsem troškař, naordinuji si delší dobu bez jídla, ať se výsledky dostaví co nejdříve. Dám si šest ku osmnácti.

Právě je dvanáct, takže poslední jídlo si můžu dát v šest večer. Dodržovat svá stanovená pravidla zvládnu levou zadní. Myslela jsem si. Další moje lež!

Už ráno jsem se probudila hladová jako vlk, kupodivu jsem dobu do oběda přečkala. Kolem jedenácté bych byla přísahala, že umřu hlady. Neumřela. Vydržet do poledne byla nadlidská fuška. Kručí mi v břiše. Ani rockové rádio nemá šanci překřičet neuvěřitelně hlasité zvuky, co z mých útrob vycházejí. Jak tak koukám, dokonce jsem si hlady okousala všechny nehty. Tedy ne všechny. Zatím jen ty na rukách.

Psaly chytré hlavy, v oknu, což je název časového prostoru, kdy nesmíte nic jíst, nepřijímejte žádné kalorie. Jasně, žádná cola, zbožňovaný to nápoj, žádný džus. Můžu vodu a kafe. A proto jsem už dneska měla od rána čtyři. Hnusné hořké černé kávy, které chutnaly hůř než vývar z mrtvé myši. Ne, že bych někdy vývar z mrtvé myši zkoušela, jenom si představuji, že by přesně takhle chutnal.

Káva a voda mi prý pomůžou překonat hlad. Pravdu? Nepomohly.

Sláva. Nastává čas jídla. Doba, kdy mě opustí ten šílený hlad. Na dnes jsem si k obědu připravila, dle příspěvku jedné známé influencerky a diskuzí, úžasný recept. Zapečený lilek s mozzarellou. Včera po uvaření byla chuť tohoto výtvoru, řekněme, obstojná. Vzhled jakbysmet. Dnes nemůžu o chuti tvrdit nic podobného. Včera, když jsem si jídlo připravovala, mi porce do práce přišla akurátní. Asi proto, že jsem se zrovna přejedla k prasknutí. Teď, jak se dívám, je porce jako pro vrabce. A i ten by se nenajedl.

„Čau, co jíš?“ přijde do kanceláře Iveta. Kolegyně z jiného kanclu. Mohu se pyšnit vlastní kanceláří. Celá jen pro mě, což je super. Obzvláště, pokud se vám občas stane, že zapomenete pracovat.

„Zapečený lilek s mozzarellou,“ pochlubím se hrdě.

„Mňam, vypadá luxusně.“

„Díky. Je výborný. Fakt!“ Nevím, jestli se víc snažím přemluvit ji nebo sebe.

„Můžu zkusit?

Pocity ve mně začnou bojovat. Někdo ocenil mé super zdravé jídlo, což je mega fajn pocit, na druhou stranu, už je té porce strašně málo, a ještě když mi kousek ují, co mi pak zbude? Jsem v půlce oběda a hlad cítím pořád stejný.

„Jasně,“ dostanu ze sebe s úsměvem na rtech, aby nepoznala, že mi ujídání mé extra malé porce vlastně vadí.

Já se picnu! Žalostný kousek zbytku mého jídla mi nebude stačit na utišení vlastního žaludku a ona si nabere ohromný kus. Visí jí na vidličce, kterou pomalu pomalinku posunuje ke svým obřím ústům a… celá nabraná porce jí spadne na zem.

„Jujky,“ vypadne z ní.

Jujky? Kurva! Jujky? Zní mi naštěstí jen v hlavě. Já v práci přeci sprostě nemluvím. Opravdu jujky? Já jsem od rána, co od rána, včera od večera, hladová jak pes, ona mi užírá jídlo, vlastně ani neužírá, hází s ním o zem a řekne jujky?

Toužím jí říct: „Ty krávo jedna blbá štíhlá, běž si házet po zemi svoje jídlo,“ ale pouze řeknu: „Neva.“

Va, va! Vadí mi cela tahle situace, přesto jí neřeknu pravdu. Co by si o mně myslela?

Ona se ani neptá a bere si druhý kousek. Naštěstí se už alespoň trefí do pusy.

„Hmm. Zajímavá chuť. S jemnou pachutí něčeho. Nic pro mě. Já radši svíčkovou, kterou dneska nabízí v kantýně.“

„Za mě je chuť skvělá,“ další z mých dnešních lží.

Kráva. Fakt! Zajímavé? Pachuť? Aby se nepo… taky bych si radši dala svíčkovou vypadat jako ona. Když jí moje jídlo přijde zajímavé, s pachutí, chápu tím „nedobré“, musela mi toho mizivého zbytku tolik ujíst, a dokonce kus zahodit?

„Lehká pachuť tam je, ovšem vzhled je ucházející“ dodá a odchází na svíčkovou s pěti. Naštěstí pro ni odchází v pravou chvíli, protože jinak bych jí jednu vrazila nebo po ní svoje pracně uvařený zbytek jídla hodila. Což by byla katastrofa, neboť si žaludek žádá okamžitý přísun potravy.

Alespoň pochválila vizuální stránku. Jídlo vypadá o dost líp, než chutná. Dokud ještě malý kousek zbývá, rychle jednu nastrojenou momentku, kterou okamžitě postnu na Facebook, ať všichni ví, jak se snažím a jaká zdravá jídla jím.

Zdravé jídlo je základ!

#lilek#mozzarella#oběd#miluju

Obrázek mého obědu už komentuje víc lidí. Já tento pokrm vychvaluji do nebes. Nemusí všichni vědět, že mi nechutná. Aspoň, že na fotce vypadá dobře. Moje srdce plesá blahem. Dělám něco pro své zdraví a lidi moji snahu oceňují. Jen žaludek je pořád šílený prázdný. Měla jsem si k zapečenému lilku dát rohlík. Když já se dočetla, že jíst sacharidy je špatné. Hubnutí bez jejich přijímání bude rychlejší.

Cink. Přijde komentář i od Marťajze: „Jídlo vypadá báječně. Můžu si pro kousek doběhnout?“ Tak určitě! Jakože určitě ne!!

Domů dojedu z kanceláře totálně hladová a sežeru v lednici, na co přijdu. Radši nebudu vyjmenovávat, jaké dobroty i nedobroty jsem tam našla a pozřela. Stydím se. Hodně.

Ale co, je mých šest hodin, můžu papat dle libosti. Využiju dobu příjmu potravy naplno! Pak se vyvalím s plným pupkem na gauč a hledám na webu, co za pochoutku bych si připravila na zítra.

Většina těch zdravých receptů zní odporně. Narazím na jeden, co mě naopak láká vyzkoušet: cuketovo-mrkvové wafle. Do příprav se pustím, samozřejmě ne hned, asi až po hodině, kterou trávím trávením. Během odpočinku jsem narazila na jedno dost zajímavé a dlouhé video, a to jsem bezpodmínečně musela dokoukat do konce. Největší fitness držko pády. Au. Děsivé karamboly musely lidi setsakramentsky bolet. A pak jsem zkoukla další a další nahrávky. Asi o sto padesát klipů později a už zcela vytrávená začínám kuchtit.

Nejsem úplný antitalent na vaření, věřím si. Pokrm dle receptu připravit zvládnu. V postupu se jasně píše smícháme jednotlivé ingredience dohromady. Dávám do kupy dle instrukcí všechny suroviny. Kejda, honosně řečeno těsto, co jsem vytvořila, není zrovna nejvábnější. Výsledek po upečení ve waflovači, musím se pochválit, není nejhorší. Wafle nechutná světoborně, k extra hnusu se taky přirovnat nedá.

Když si k vypečeným wafličkám vyrobím pomazánku, nebudou dokonce ani suché a zvládnu je pak nejspíš i spolknout.

Po dokončení okoštuji jen kousek, aby mi co nejvíc zůstalo na zítra a pozítří. Rozhodně si neplánuji vařit každý den!

Příprava těchto rychlých jídel trvala celou věčnost. Vařením jsem strávila celý zbytek dne. Nevadí. Stejně jsem neměla v plánu nic dělat. Takže přeci není problém, když část odpoledne věnuji přípravě něčeho, co je pro mé tělo prospěšné. Už je naštěstí doděláno, wafličky i s pomazánkou odpočívají v umělohmotných krabičkách.

Jaksi jsem při vaření nepostřehla, že už bylo dávno šest, tedy čas, do kdy můžu jíst. Sedmá až devátá hodina je taky dávno v trapu. Právě je deset večer a můj žaludek si žádá naplnit. Jdu radši rychle spát.

Úterý 5. září

Přesně, jak slibovali, v noci přestalo pršet a já čekám v pozoru ve sportovním. První den jsem z postele vylezla hned, jak jsem uslyšela zvonění. Dneska vstávání trošku pokulhávalo.

Asi jsem při zazvonění budíku nechtě místo zastavit zmáčkla odložit. Anebo budík sám vyhodnotil, že potřebuji deset minut navíc? Vstávala jsem tím pádem o deset minut později.

Nevadí. Místo čtyřiceti pěti minut na sport jsem mohla počítat pouze s třiceti pěti – naprosto dostačující.

V jednu chvíli jsem si sice nebyla jistá, jestli vůbec vyběhnu, ale teď stojím ve dveřích a schyluje se k tomu okamžiku. Zdrželo mě zkrocení zlé sportovní podprsenky. Boj naštěstí vzdala po pár minutách.

Je to pěkně na prd. Běhat po dešti. Cesta je mokrá, všude louže. Zkusím se rozběhnout, ale není to ono. Mé představy byly jiné. Voda z cesty cáká všemi směry. Přeci si nezašpiním své nové běžecké boty. Ne!

Super. Už jsem si zacákala obuv i lýtko, a přitom o běhu ještě nemůže být ani řeč. Jen si zatím pomalu kráčím.

Má běhání po dešti cenu? Nemá! Otočím se zpátky. Aspoň stihnu sprchu. Hlavní je co? Nezapomenout fotku. Šup, ať je čím se pochlubit:

Trocha bláta nevadí, pračka si s tím poradí.

#ranníběh#miluji#ráno#zdraví#zdravýživotnístyl

Jsem se sebou vážně spokojená. Dneska jde na fotce i vidět, že jsem venku. Skutečně jsem vyběhla ven! Nešlo vyloženě o běh, uznávám. Ale sunu se ke svému cíli alespoň pomalými krůčky. A všude stejně čtu, že nejdůležitější je vyvážený jídelníček. Takže běh nemusím úplně přehánět. Není nezbytně nutné běhat každý den.

Víc se budu soustředit na to, co jím a piju.

Kdyby kafe bez mléka alespoň nebyl odporný hnus. Hned by se zdravý jídelníček držel lépe. Prostě si do kávy přidám trošku, jen malou trošičku mléka. Odtučněného. Však co. Pravidla si určuji já! Jíst budu podle plánu až po dvanácté. Jak nad tím přemýšlím, nemusím až v poledne. Když začnu jíst v jedenáct, holt si poslední jídlo dám v pět.

Iveta mě naštěstí v práci nenačapá při jídle, takže celý oběd je jen můj. Záběr vypadá vydařeně, úplně jako z časopisu. Šup s ním na Facebook. Lidem se líbí, asi patnáct lajků přiletí během hodiny. Jsem šťastná, a přesto lehce rozladěna, jelikož běh ohodnotila akorát moje máma. Jestli ještě párkrát poběžím zbytečně, nechám toho!

Z plného pracovního nasazení mě vyruší pípnutí na mobilu. Jů, komentář! Ach jo. Zase Marťajz. Dneska je sice méně trapný, přesto mě svými hloupými komentáři pěkně štve.

Až přijdu po práci domů, musím si stoupnout na váhu, jestli už jdou vidět jakékoliv výsledky. Evelína totiž během pár měsíců zhubla patnáct kilo. I já si připadám menší. Určitě bude první kilčo dole. V chytrých článcích radí, abychom se pořád nevážili, jenže se to nedá vydržet. Experti, kteří články o hubnutí píšou asi nikdy nehubli. Jinak by takovou kravinu nenapsali. Já chci zkrátka vidět výsledky neustále. Toužím po důkazu, že co dělám, nepostrádá smysl. Že má snaha není zbytečná.

Tady právě čtu, i když bych asi měla radši vyplňovat formulář, co na mě smutně kouká, kdy a jak nejlépe měřit hmotnost. Váha prý nepůjde pořád dolů, bude kolísat, občas se zastaví. Článek je to zajímavý, ale ten vedle o té herečce, co si začala s kolegou, je zajímavější. A další o outfitech na předávání cen zrovna tak. Sakra! Zase jsem se začetla a hodina v čudu. Chudák mobil křičí, že má posledních pět procent baterie, takže ho musím dát nabít. A konečně něco dělat nebo mě papíry celou zavalí.

Konečně tedy plním i pracovní povinnosti.

Po cestě z práce potkám Vandu. Naláká mě na zmrzlinu. Velkou práci jí to nedalo. O nic nejde, trochu vody s ovocem. Jasně, že si dám ovocnou zmrzlinu. Vyberu si nejmenší zlo. Určitě v ní bude jen trocha sladidel. Jestli vůbec. Žádná hrůza. A navíc je mých šest hodin určených k přijímání kalorií. Ve zmrzlině jich bylo pouze nepatrné množství.

Musím uznat, že v nealko mojitu, které jsem si dala hned vzápětí bylo cukru víc. Přece si nedám obyčejnou vodu, když po dlouhé době potkám kámošku, ne? Bych vypadala jako trapka. A číšníci se vždycky koukají příšerně divně, když chcete jenom vodu. Jako byste jim nechtěli nechat vydělat nebo je okrádali. A přitom je voda v barech neuvěřitelně drahá!

Chtěla jsem si dneska po příchodu z práce zkontrolovat váhu, jestli jsou patrné první změny. Po čtyřech mojitách, zmrzlině, větrníku a pizze svůj plán dobrovolně vzdávám. Radši neriskuji zklamání.

Celkový čas pro příjem kalorií se mi dnes protáhl. Člověk míní, kamarádky mění. Domů jsem dojela v devět večer, takže jsem poslední jídlo měla zhruba v osm třicet.

Někde jsem tuším četla, že občasné zakolísání nevadí. Tělo nemá přesné hodinky. Zítra je tady den! Začínat se má pozvolna, jinak by to byl pro tělo velký šok.

Zákonitě musím vážit míň, jsem si tím jistá i bez kontroly na váze. Protože chodím pořád čůrat. A určitě jsem nevypila všechno, co jsem teď vyčůrala.

Středa 6. září

Dneska opravdu vyběhnu. Jsem o tom přesvědčená. Ranní budíček vůbec nepředstavoval problém. Přesně řečeno vypnout ho nebyl problém. Otevřít oči se taky ještě dalo. Zvednout se se zdálo jako téměř nadlidský výkon. Byla jsem unavená jen z představy, že budu muset vylézt z postele. Teprve třetí den běhání přede mnou a já málem nevstala.

Tělu se změny očividně nelíbí. Jasně. Nedivím se. Minimálně patnáct let teď nic nedělalo. Je to otázka času a zvyku. Nebo se trápím až moc?

Dost. Žádné pochyby. Dala jsem se na vojnu, musím bojovat. Zvládnu vše, do čeho se pustím. Nejsem přeci žádná padavka.

Nabírám zpoždění dvacet minut, takže mi zbývá na trénink dvacet pět. Neva. Stejně jsem nechtěla letět nikam daleko.

Daleko. Co znamená daleko? Rozhodně neutíkám nikam daleko. Jsem totiž asi tři sta metrů od domu a už nemůžu. Ale vážně! Nedokážu pobrat dech, srdce mi nebuší, vyloženě tluče a chce vyskočit z hrudi ven. Jsem neuvěřitelně zpocená a rudá. Píchá mě v boku. Doufám, že nedostanu infarkt.

Jako WTF? Co je na běhu krásného? Tak jsem to zkusila, konečně doopravdy běžela a rozhodně nešlo o nic příjemného. Kolik těm lidem na sociálních sítích platí, že se při běhu usmívají? Tohle přeci nemůže přijít fajn nikomu. NIKOMU! Nebo aspoň nikomu normálnímu!

Dvacet pět minut tréninku byl původní plán. Klusala jsem dvě minuty, deset minut se vydýchávám. Jestli chci stihnout rychlou sprchu, měla bych se pomalu vracet. Vynechat návštěvu koupelny by nebylo chytré, protože zrovna nevoním. Rozhodně tedy zpět k domu nepoběžím a o pomalém poklusu si můžu taky nechat zdát.

Když jsem aspoň trochu vydýchaná, udělám si před zahájením ústupu rychle jednu momentku. Zrovna když se fotím, zpoza zatáčky vyběhne ten nejhezčí chlap, jakého jsem v životě viděla. Naprosto úžasný s božským tělem a nejfantastičtějším úsměvem. Dostává ode mě deset bodů z deseti.

Ne, že bych nějakého muže chtěla, skutečně ne. S mužskýma jsem skončila! Pokochat se a ohodnotit snad můžu i tak.

Běží ke mně. Začínám panikařit. Cizí krásný chlap v mé blízkosti? Na takovou situaci nejsem zvyklá.

Zastaví se u mě: „Taky běháte?“

Nezmůžu se na slovo, jen zakývám hlavou jako naprostý jelimánek.

„Super. Tady hned tak nadšence pro běh nepotkávám.“

„Já zatím neběhám dlouho,“ dostanu ze sebe. Nebudu mu říkat, že běhám třetí den. Vlastně první. Pokud se výkon, co jsem právě předvedla, dá považovat za běh.

„Jste si dneska asi mákla,“ dodává s úsměvem.

„Jo,“ vyfuním ze sebe. „Dneska jsem zaběhla svůj rekord.“

„Gratulace. Kolik jste dala?“

Naprosto debilní otázka z jeho strany. Ubírám mu z hodnocení minimálně tři body dolů.

Co mu asi říct? Tři sta metrů? Jsem kráva, to už dávno vím, ale úplná blbka nejsem.

„Víte, já přesně ani nevím. Neměřím si, kolik uběhnu. Já trénuji pro radost,“ lžu jako když tiskne.

„Mějte se, třeba se zase někdy potkáme,“ loučí se. Usměje se na mě, za co získá plus čtyři body a běží pryč. Dívám se, spíš za ním civím, než zaběhne za další zatáčku. Možná mi i mlsná slina ukápne. Ten chlap je fakt pořádný kus.

Běhání je opravdu úžasné. Najednou miluju běhání.

Postnu selfíčko, chci své pocity sdílet s celým světem:

JE TO MAKAČKA, ALE MILUJU TO!!!

#ranníběh#milujuto#příroda#pohoda

Možná jsem popisek příspěvku trochu přehnala, já vím. No co. Kdo nelže? Nebo tedy spíš si neupravuje pravdu tak, aby byla líbivější?

Jak dojdu domů, krásný pocit zadostiučinění se vytratí. Pálí mě lýtka a stehna jsou taky v jednom ohni. Skutečně existují lidi, co dokáží uběhnout maraton? Nejde o kyborgy? Terminátory? Nebo nějaké jiné nadpřirozené bytosti? Nechápu!

Hlad pociťuji už od osmi. Začnu uvažovat, že možná ta varianta jídelníčku osm ku šestnácti není nejhloupější. Asi odborníci ví, proč zrovna osm. Protože šest hodin na příjem kalorií je žalostně málo. Změna. Dám si snídani v deset a končit můžu v šest odpoledne. Plán zní moc dobře.

Jo zní, jenže hůř se plní. Vydržet do deseti bylo děsně těžké. Bílý jogurt s jablkem mě vážně nezasytil ani trochu, wafle s pomazánkou spokojeně odpočívají v žaludku a mé tělo přesto není spokojené. Chuťové pohárky nejsou uspokojené. Po uvaření celý pokrm nebyl extra hnus, mohu-li soudit z malého kousku, který se mi dostal do úst. Včera byly wafle jedlé. Dnes byla poživatelnost skoro nulová. Ale snědla jsem celou porci do posledního drobečku. Je právě deset deset a jídlo v kanclu žádné. Vždyť jsem si hned na snídani snědla i plánovaný oběd! Kurňa. Co budu jíst? Panikařím. Raději se začnu opět věnovat pracovním povinnostem.

Kolem dvanácté se na mě usměje štěstí. Zastaví se za mnou kolegyně Iveta. „Dneska máš jakou zdravou mňaminu?“

„No... dneska,“ jak jen se vyjádřit a nelhat. „Dnes nic. Včera jsem vařit nestihla. Bylo moc jiné práce.“ Lžu a ani trošku se nestydím. Přiznávám bez mučení.

„Nechceš jít se mnou? Právě servírují karbanátky s bramborovou kaší.“

„Děsně ráda“ a heleme se. Nelžu.

A co! Karbanátky jsou vlastně maso čili bílkovina. A bílkoviny jsou fajn. Kaše je z brambor. Brambory jsou… ani nevím. Nejspíš zelenina, vždyť rostou v zemi, takže taky prima.

U oběda se mě najednou Iveta zeptá: „Není ti nic? Vypadáš unaveně.“

A já se unaveně skutečně cítím.

„Jsem nějaká utahaná. Jak teď sportuji a tak. Tělo si musí zvyknout,“ vysvětluji.

„Naprosto chápu. Já loni dělala jógu a vždycky jsem pak byla hotová další dva dny.“

„Věřím. Jóga je náročná,“ odpovím, přitom ve skutečnosti nevěřím. Jóga? Náročná? Ať si zkusí běhat kráva jedna. A co hůř. Běhat hladová. By viděla, co znamená námaha.

Dál už se o sportu naštěstí nebavíme. Jdeme každá svým směrem do svých kanceláří trávit obsah žaludku.

Domů dojedu totálně hotová. Chci si nachystat jídlo na další den, jenže síly došly. Nemám šťávu. Jen pořádný hlad. Dva párky celou situaci jistí. Jasně, že bez rohlíku. Sacharidy přeci nejím.

Večer si naměřím třicet sedm celých sedm. A je to tady. Čeho jsem se bála, se stalo skutečností. Sotva jsem se rozběhala. No dobrá, těsně, než jsem se stihla rozběhat, skolila mě nemoc.

Přesně jak tvrdím. Moje tělo bojuje ne se mnou, bojuje proti mně. Teď by mělo být zdravé a vydržet veškerou fyzickou zátěž, kterou jsem si naplánovala a ono co? Lehne.

Čtvrtek 7. září

Další den nejenže ráno nevyběhnu, nejdu ani do práce a ani z postele se mi nepodaří vylézt. Je mi hrozně. Bolí mě hlava. Jsem slabá. Chce se mi spát. Tak zavřu oči.

Kolem dvanácté se znovu probouzím a už je mi líp. Jasným signálem je hlad, který mě přepadl. Objeví se zásadní problém, doma žádné zdravé jídlo není. Nic nenakoupeno. Nic nenavařeno. Ven nemůžu, když si v práci vybírám na celý dnešní den zdravotního volno.

Řešení najdu. Zavolám a objednám si čínu. Rýže je zdravá a maso se zeleninou taky. Vlastně dodržuji zdravý životní styl, i když jsem nemocná. Uvnitř cítím hrdost a trochu i pýchu. Aspoň chvilku. Než si tělo řekne o jakoukoliv dobrotu. Proč mu nedopřát malou odměnu? Obzvlášť teď, když je nemocné a bojuje. Potřebuje sílu.

Jdu pro čokoládu!

Jasně, v plánu byl maličký kousek, jenže když se zamyslím víc, organismus zrovna při boji se zákeřným bacilem potřebuje soustu energie. Pochopitelně. A navíc, když sním kousíček, zbude mi čokoláda na jindy, kdy už nebude potřeba. Jednoduché řešení: sním celou tabulku hned. Aspoň zmizí a nebude mě pokoušet.

Zmizela. V mžiku. Rovnou u mě v břiše. Něco uvnitř mi říká, i když to nejspíš není možné, že čokoláda hodně kamarádila s brambůrky. Volají na ně a mé tělo poslouchá vnitřní hlas, následuje ho a jde pro ně. Jak už jsem jednou řekla, co sním dnes, nezbude alespoň na jindy.

Myslím, že vzhledem k celodenní nulové aktivitě, objednané číně, snědené čokoládě s brambůrkami, objednanou pizzou na večeři sotva něco zkazím. Neskončí ve mně celá. Půlku nechávám odloženou na zítra do práce.

Ani máma se o mě nezajímá. Smutné.