TŘI BRATŘI V CIZÍCH SVĚTECH

Kolem Země s otázkou:
Jak žijete a pracujete?

Karel, Jan a Petr Diblíkovi

Kolem Země s otázkou: Jak žijete a pracujete?

65. POLE

© Karel, Jan a Petr Diblíkovi, 2013

© 65. pole, 2013

ISBN 978‒80‒87506‒02‒8 (tištěná verze)
ISBN 978‒80‒87506‒52‒3 (ve formátu EPUB)
ISBN 978‒80‒87506‒53‒0 (ve formátu MOBI)

Turecko

Opouštíme domovskou Evropu, na rok. Aby kulturní šok nebyl tak ostrý, volíme za první destinaci Istanbul; pro nás bránu Asie, pro Asijce bránu Evropy. Už cesta autobusem z istanbulského letiště do centra je sama o sobě zážitek. Řítíme se městem ve večerní špičce alespoň stovkou, okolní auta míjíme jen o pár čísel. Později zjišťujeme, že tohle je norma. Když jednomu slavnému automobilovému závodníkovi položili otázku, kde se naučil tak dobře řídit, odpověděl jednoduše: „Vyrůstal jsem v Istanbulu!“

/ Istanbul

Silvestrovská bomba

Na zastávce autobusu v centru města nás vřele vítá Ali Kia, mladý Íránec, se kterým se před rokem na jedné konferenci seznámil náš dobrý kamarád z Česka. Ubytovává nás u svých přátel a provází večerem. Neobyčejným večerem, je totiž Silvestr. Město tepe bujarou náladou a zvlášť na centrálním náměstí Taxim má slavnostní atmosféra správné grády. Za pár hodin skončí tisíciletí! Na každém rohu stojí po zuby ozbrojená policie. Zvědavost nám nedá, a tak jednoho těžkooděnce oslovujeme a ptáme se, proč se tu věnuje tolik péče bezpečnosti. Trpělivě vysvětluje zdejší poměry a kurdský problém. Nezanedbatelnou část populace Turecka, především na východě země, tvoří kurdská menšina. Té je dlouhá léta odepíráno právo na vlastní stát Kurdistán a některé militantní skupiny Kurdů dávají touhu po vlasti najevo po svém. Váháme, jestli na půlnoční oslavy zůstat na náměstí, nebo přijmout Aliho pozvání k zahájení milénia při svíčkách v nedalekém kostelíku. Nakonec volíme komornější variantu. Druhý den se z novin dozvídáme, že krátce před půlnocí, zhruba hodinu po našem odchodu, vybuchla na náměstí Taxim bomba. Zranila desítky lidí.

Ali je osmadvacetiletý programátor se širokým srdcem. Pochází z Íránu, z rodiny diplomata a herečky. Po islámské revoluci v roce 1979 museli jeho rodiče emigrovat a rodina žila postupně v Británii, USA a Turecku. Téma Írán je pro něho zjevně dosud citlivé. Svoji vlast má přirozeně rád a při zmínce o tamní politické situaci postupně ztrácí náladu. Když jel před třemi lety navštívit příbuzné, to byl v Íránu naposledy, zbili ho na ulici kvůli světlé barvě vousů. Vlasy má Ali černé a útočící skupinka fanatiků pokládala jeho přirozenou barvu vousů za výstřední zápaďácký melír. Na večeři nás Ali zve do jedné vyhlášené restaurace, kde potkáváme jeho kamarády. Den završujeme v kině s bujarou partičkou na americkém filmu Meeting the Parents (Fotr je lotr). Film je dabovaný do turečtiny, ze které rozumíme akorát „evet“, tedy „ano“. Bavíme se výborně.

Už ne v Evropě, ještě ne v Asii

Istanbul? Úžasné město. Z mostů klenoucích se nad zátokami Bosporské úžiny trčí přímo v centru města stovky rybářských prutů. A pište si, že berou! Pro našince je překvapením, co všechno lze na ulicích vůbec prodávat. Obchodnická krev tu vře snad v každém těle. U podchodu dřepí chlapík s třiceti balíčky papírových kapesníků, mezi rybáři na mostě hbitě pobíhá prodavač třpytek, uličkami bazaru projíždí technik s kopírkou na trakaři poháněnou benzinovým generátorem. Kdekdo vám rád za úplatu vyčistí boty či upraží pár deka arašídů.

Více než devadesátiprocentní zastoupení muslimského obyvatelstva demonstrují v tomhle čtrnáctimilionovém městě stovky věžiček minaretů. Trochu schizofrenně na nás působí chrám Hagia Sofia. Kdysi největší křesťanský svatostánek a centrum východní církve se stal po dobytí Konstantinopole roku 1453 na několik set let mešitou, teď je z něj muzeum. Mišmaš. Jako z Pohádky tisíce a jedné noci se zjevuje sultánův palác Topkapi, který dokládá kulturní vyspělost někdejší Osmanské říše. Největší návštěvnost má v rámci tohoto palácového komplexu určitě harém čítající pět set komnat, sedmdesát pro eunuchy, přes čtyři sta pro konkubíny (do důchodu chodily ve třiceti) a nakonec i apartmá pro maximálně čtyři právoplatné manželky. Místností si prohlédneme možná desetinu, jsou studené.

40 hodin v autobuse

Po čtyřech dnech v Istanbulu míříme k východní hranici Turecka. První, kdo na nás kouká z televize v autobuse, je Bolek Polívka s Veronikou Žilkovou. Mluví česky, titulky jsou v perštině. Není to přelud, ale upoutávka na film Zapomenuté světlo, příjemná vzpomínka na domov. Naši trasu lemuje bezpočet vojenských základen. Silná armáda čítající přes půl milionu aktivních vojáků je významným znakem současného Turecka. V armádě prý panuje nesmírně drsná šikana, která stojí za vysokým procentem sebevražd během dvouleté základní vojenské služby. S Tureckem se loučíme zastávkou před bájnou horou Ararat, která jako by sahala až do nebes.

Čtyřicet hodin v autobuse vyžaduje zadnici z ocele, ty naše studentské jsou zvyklé. Dlouhá cesta je nakonec skvělou přípravou na Írán. Často si někdo přisedne, jen tak si popovídat. Pro Íránce, kteří jedou domů, je to vzácná příležitost, jak si procvičit angličtinu. Tu mají mimochodem mnozí dost dobrou. Zvláště výslovnost, asi díky množství různých hlásek v jejich vlastním jazyce, je pro Peršany hračka. Hovoří o své zemi, rodinách, radostech i problémech. Na první pohled drsní snědí chlapi jsou po chvíli nečekaně otevření a milí.

Druhý den za soumraku přijíždíme k turecko-íránské hranici. Vysoká betonová zeď, tuny ostnatého drátu jako na našich hranicích před lety. A všude spousty vojáků. Nejdřív je živý obsah autobusu přemístěn do turecké odbavovací haly, která má to nejlepší za sebou dobrých sto let. Čekárnu protíná hraniční čára. Na jedné stěně všudypřítomný otec Turků Atatürk, na té protější fotka otce islámské revoluce ajatolláha Chomejního. Jeho přísného pohledu se není možné zbavit po celém Íránu. Když se pasažérům podaří proniknout spletitým drátěným tunelem, vejdou do fungl nové íránské budovy, kde se kontroluje bagáž. Je to jako vstup do nového světa. Celníci se chovají nesmírně vstřícně. Batohy nám ani nekontrolují a Honzy se dokonce milá celnice v tajemném šádoru šeptem optá, jestli náhodou neveze alkohol. Jistě nás chtěla varovat před možnými problémy, alkohol je totiž v zemi přísně zakázaný. Nemusíme nic kamuflovat, protože prvotřídní slivovička z domova našla svého nového majitele už předevčírem v Istanbulu.

Jak to všechno začalo?

Včervenci 1998 jsme se společně se skupinou mladých Němců zúčastnili třítýdenní poválečné humanitární pomoci v Bosně a Hercegovině. Tam nám došlo, jak obohacující je poznávat a vstřebávat život odlišných kultur. Navíc nás těšilo nenechat si své zkušenosti jen pro sebe, ale uspořádat třeba nějakou prezentaci, napsat článek. V Bosně nás taky napadlo, že když už jsme nešli na vojnu, mohli bychom si ji na sebe tak trochu ušít sami. Mysleli jsme přitom na země třetího světa, konkrétně na rozvojové projekty na Filipínách nebo v Kamerunu, kam vyjelo několik známých. Naše představa byla podniknout svůj „vojnový“ rok společně a hlavně dříve, než na nás dolehnou závazky, které na mladé muže od pradávna čekají. Všichni jsme v té době byli hluboce svobodní.

To bylo v únoru 1999 ve zkouškovém období. Už nás strašně nebavilo učit se, chtěli jsme snít o něčem úplně jiném než o škole. Jako obvykle vzduchem létaly poznámky o prázdninových aktivitách, o ladění motorek a podobných zcela zásadních věcech. A pak najednou Karel vytáhl prospekt, který si dovezl ze studijního pobytu v Anglii, plný nabídek výhodných letenek kolem světa. To bylo přesně ono! Myšlenka na cestu kolem světa nás úplně pohltila. Od té chvíle se stal naší nejčtenější knihou atlas a zanedlouho jsme si plácli. Kudy, jak, za co a kdy? Nevíme. Každopádně kolem dokola.

Začal další semestr s kupou aktivit, Honza byl v prváku na právech, Karel ve třeťáku na ekonomce, Petr ještě na gymplu, ale myšlenka na společnou cestu nás neopustila. Zrála. Petr jako gymplák měl výpravu jistit z domova a případně navštívit Karla s Honzou o letních prázdninách. Nakonec se podařilo, že se přidal na druhou půlku cesty. Zásadní teď bylo získat pro věc rodiče. Poslední den společné dovolené na Českomoravské vrchovině jsme vzali tatínka do hospody a nadšeně mu svůj záměr vyklopili. Naslouchal. „Aby z toho nebylo cestování pro cestování. Na čem budete pracovat? Čím si udržíte disciplínu?“ byla jeho první reakce. Až v tuhle chvíli jsme si začali formulovat odpovědi na podobné otázky. Tatínek začal přemýšlet s námi a jeden z jeho nápadů byla studie na téma porovnání přístupu k práci a odpočinku v odlišných zemích a kulturách. „Ptejte se po kořenech jejich kultury, myšlení a zajímejte se o jejich postoj k životu. Musí to mít jasný výstup.“ Jeho přijetí nám dalo pevnou půdu pro odraz. Debatu uzavřel jasným předpokladem: „Reálnost vašeho nápadu se ukáže podle toho, jestli si na něj dokážete sehnat prostředky.“ Ve víru nadšení jsme tatínka také rovnou poprosili, jestli by to nějak nevysvětlil mamince. Dneska už bychom s ní mluvili o svém záměru přímo, vyřizování přes tatínka od nás nebylo hezké. Maminka totiž našim výmyslům nikdy nebránila, pokud to nebyla vyložená kravina. Takže nám i tentokrát, byť s pochopitelnými obavami, dala svůj souhlas i ona.

Následovalo půl roku přemýšlení o tom, jak celou cestu pojmout, aby byla smysluplná a aby ji pokud možno někdo podpořil. Zpětně se musíme pousmát svojí počáteční naivitě, třeba ohledně shánění peněz od sponzorů, ale chybami jsme se postupně nějak učili. Nakonec jsme sepsali projekt na studentskou práci s tématem Pojetí práce a odpočinku v odlišných kulturách. Během cesty jsme pak zjistili, že je sice dobré mít osnovu dotazů, ale že nejzajímavější je nakonec stejně vyprávění lidí o tom, co je pro ně v životě důležité a jaké zastávají hodnoty.

Konečný text knihy vznikl na základě obsáhlých poznámek z cest. Spontánně jsme zaznamenávali zážitky, asociace a analogie se situací v České republice i u nás doma. Víme, že je naše vyprávění nutně ovlivněné perspektivou vlastní kultury, třeba křesťanským prostředím, ze kterého vycházíme. Pro základní představu o zemích jsme používali různé zdroje, významnou roli hrál průvodce Lonely Planet, ze kterého jsme čerpali řadu faktů i pro tento text. Pokud nás například v některé zemi výrazně zaujala historie, vsadili jsme do svého psaní historické okénko. Původní snahu provádět výzkumné sondy a shrnovat závěry pro každou zemi jsme postupně opustili a zaměřili jsme se na reprodukci osobních setkání s lidmi. Hodně jsme s nimi mluvili i o práci a o tom, co nás zajímalo z pohledu našeho studia ekonomie a práv. Pokud nám lidé řekli citlivé nebo příliš osobní věci a nebyla možnost rozhovor autorizovat, změnili jsme jim pro zachování jejich soukromí jméno.

Ale zpátky k přípravám. Hrubý projekt byl na světě a my zase až po uši zapadli do studia. Honza šrotil na první státnice, Karel odjel na studijní pobyt do Německa. O prázdninách 2000 se kolotoč příprav začal rozjíždět naostro. Očkování, pasy, víza. Domluvili jsme si schůzky s řadou lidí, kteří nám měli co říct, a tahali z nich moudra. Málokdo nás odbyl, naopak. Rady byly například takovéhle: Vždycky si myjte ruce mýdlem! Ekonomicky jste úplně nezajímaví, ale každého, s kým se setkáte, můžete obohatit svým přístupem. Moc neočekávejte a radujte se z toho, co se povede. Buďte prozíraví!

Co se shánění finanční podpory týče, šlo to ztuha, ale z pěti míst (z cca 50 pokusů) jsme dostali příspěvek, který nám pomohl se odrazit. Současně jsme od tří lidí dostali velkorysou nabídku: Pokud se dostanete do průšvihu, ozvěte se. V září jsme díky písemnému projektu vcelku bez problémů mohli na našich fakultách přerušit studia a následně se vypravit na už tradiční studentskou brigádu trhání jablek v severní Itálii. Vzali jsme si s sebou notebook a po fyzické práci do noci mailem obnovovali kontakty, které jsme po světě měli. Mimochodem tohle noční psaní e-mailů se dodatečně ukázalo jako několikanásobně přínosnější než naše mzda za brigádu. Vykrystalizovalo z toho několik záchytných bodů po světě a hned ten první byl nejdůležitější. Profesor Joe Munitiz, se kterým se Karel spřátelil během studií v Anglii, nás pozval k sobě do Birminghamu. Mohli jsme u něho bydlet, doladit a naostro připravit itinerář cesty a hlavně si obstarat složitou letenku kolem světa.

Vedle duševní opory nám Joe Munitiz pomohl získat poměrně zásadní finanční příspěvek pro koupi letenek. Sestavení letenky byl opravdu rébus. Z možných variant jsme se nakonec rozhodli pro seskupení leteckých společností Star Alliance, kde je možné nakombinovat lety v rámci všech destinací, kam společnosti z této skupiny létají. Z variant, které se lišily počtem destinací a hlavně počtem mil, které lze nalétat, jsme si vybrali 39 000 mil, víc už to nešlo. Hlavní výhodou naší letenky byla možnost průběžného posouvání letů v rámci jednoho roku. Za mírný poplatek by šlo navíc i během cesty úplně změnit trasu. Pravda, příprava naší sofistikované letenky trvala vedoucímu největší birminghamské studentské cestovní kanceláře přes třicet hodin, načež nám tenhle zkušený „letenkář“ řekl, že to byla nejtěžší letenka, jakou v životě zpracovával. Nepraštil s tím prý jen proto, aby dokázal, že to jde.

Do Anglie jsme jeli stopem. Zpátky do ČR, kde měla naše cesta začít, jsme už letěli (poprvé v životě). Následoval závěrečný sprint po úřadech, další očkování, několik návštěv přátel, skvělé Vánoce doma, rozloučení s babičkami, dědečkem a poslední foto s mladšími sourozenci Maritkou, Annou, Petrem a s rodiči na Ruzyňském letišti. Sbohem, Evropo, napřesrok!

Írán

Írán je země, ze které máme předem respekt. Známe ji jen z průvodců a z kontaktu s íránskou ambasádou v Praze, kde nebyli vůbec vstřícní a dali nám vízum na pouhých pět dní pro tranzit do Pákistánu. Náš odstup, dalo by se říct skoro strach, pramení z neznalosti. Mísí se ale i s očekáváním, že se tahle země stane podstatným kamínkem do naší „kulturologické“ mozaiky.

/ Teherán

Po studené noci v horách mezi Tureckem a Íránem, kdy topení v autobuse evidentně nestíhá vyrovnávat okolní vydatně podnulové teploty, přijíždíme po ránu do mírného klimatu polopouště okolo Teheránu. Teheránské autobusové nádraží je pro nás docela šok. Orientaci v čase a prostoru ztěžuje už fakt, že téměř veškeré nápisy jsou tu v perštině. Když taxikáři vidí, že jsme cizinci, slétají se na nás jako vosy na bonbon. A ty vosy nám nedopřávají pokoje, protože ještě nevíme, že se stačí usmát, jasným hlasem říct „no, merci“ a je klid. Naštěstí nás ale z taxikářského obležení vysvobozuje jeden dobrý muž s výbornou angličtinou. Je to inženýr, jaderný fyzik, který se po dvaceti letech práce v Anglii nedávno vrátil do vlasti. Trpělivě nám pomáhá najít cestu hromadnou dopravou k české ambasádě. V autobuse si všímáme prvního z řady místních obyčejů. Všichni muži sedí vpředu, kde je docela narváno, naopak ženy si užívají nadmíry prostoru na poloprázdných sedačkách za příčkou vzadu. Po zhruba hodinové cestě autobusem vystupujeme. Ambasáda je údajně blízko, dá se k ní dojít pěšky. Sice je to ještě hodina chůze, ale budiž.

Ač je sobota odpoledne, daří se nám sjednat si schůzku s hospodářem ambasády panem Martínkem. Naposledy se tu z Čechů takhle někdo stavil asi před půlrokem. Rozhovor, plánovaný původně v oficiálním tónu, se protáhl. Nakonec jsme zůstali i na večeři a velmi vstřícná paní domácí nám dokonce napustila vanu. Hovořili jsme o životě „takové normální české rodinky“ s dvěma malými kluky uprostřed islámského světa. Třeba šádor je pro paní Martínkovou evidentně něco, co jí nepřirostlo k srdci. Naposledy, když si šla s manželem zahrát tenis, byla od něj oddělena a převelena na ženský kurt. Pochopitelně ji to pořádně naštvalo. Nakonec ale dostala vizitku na jiné, několikrát dražší „schované“ kurty, kde má možnost zahrát si i s chotěm.

O veřejném koupání v plavkách si zdejší ženy mohou nechat zdát. Zato například lyžovačka v horském středisku Dizin nad Teheránem je údajně lepší než leckde v Alpách, ovšem s tím rozdílem, že za denní permanentku zaplatíte zhruba sto korun. Dámy a pánové zde přirozeně stojí fronty na vlek odděleně. Při slově lyže jsme ožili. Probudily se v nás děti Orlických hor, které toho roku ještě nepocítily váhu lyžařských bot, zvuk křupajícího sněhu a záři zimního nebe nad hlavou. Hlavní překážka, proč jsme do Dizinu nakonec nevyrazili, bylo naše nepochopitelně krátké tranzitní vízum.

Život v Íránu je často dvojí. Jeden oficiální, kdy vás stát vede přímo do nebe – pravda, mnohdy v řetězech. Velká část Íránců touží po uvolnění. Boj za svobodu není bez ztrát, například nedlouho před naším příjezdem stát zakázal přes třicet periodik a bylo zavřeno několik kin a divadel. Poslední z nich kvůli tomu, že v něm pro pánské publikum na hudební nástroj hrála žena, což se považuje za necudné. Mravnostní policie (Komitee) čítá armádu oficírů plus tisíce konfidentů v řadách obou pohlaví připravených vždy a všude hájit pravou víru.

Ten druhý, privátní život je podstatně veselejší. Lidé se například hojně navštěvují. Prý i proto, že programy zdejší televize jsou o ničem a nedá se na ně dívat. Dá se tím pádem mluvit o pozitivní roli tohoto masmédia. Bavit se Peršané dokážou výborně a hlavně nikdo nikam nespěchá. To se ostatně projevuje všude, včetně převládajícího státního sektoru. Vládne tu zkrátka spokojený a všeobjímající „nonstres“, ovšem za předpokladu, že si zvyknete na zdejší pravidla hry. Snažíme se.

Jestli jsme v Istanbulu valili oči, jak se lze chovat za volantem, v Teheránu máme tendenci je pro jistotu přivírat. Večer se jezdí v lepším případě s parkovacími světly, nejlepší blinkr je ruka a přednost má ten, kdo první vyjede. Pan Martínek se nám večer postaral o nocleh v ubytovně íránské Škody, kde ještě před pár lety bydlelo přes 200 českých montérů. Škodovka tu zavřela silné zastoupení kvůli razantnímu utlumení vzájemných obchodních vztahů, takže dneska ubytovna zeje prázdnotou.

Druhý den v neděli se po menší procházce Teheránem vydáváme na odpolední schůzku s českým obchodním atašé panem Kobzou. Pan Kobza má na starosti agendu obnovy obchodních vztahů s Íránem. S manželkou nás doma vítají zakázaným ovocem – pravou kořalkou z rozinek, tu zajistil pan Kobza – a pravým, nezakázaným českým cukrovím, o které se postarala paní domácí. To nám připomíná, že Vánoce skončily teprve nedávno.

Írán má centrálně řízenou ekonomiku, privátní jsou pouze malé firmy. Devíza této země je nejen v bohaté kultuře, ale i značné šikovnosti místních lidí. Na dobré úrovni je tu průmysl na zpracování umělých hmot a některá další odvětví související se zpracováním ropy. Litr benzinu stojí v přepočtu jednu korunu a padesát haléřů (rok 2001). Paykan, třicet pět let starý kultovní model s monopolním záběrem, žere patnáct litrů. Nikoho to však příliš netankuje. Uzavřenost ekonomiky (a šetření devizami) dokazuje i naprostý zákaz dovozu aut ze zahraničí. Nezaměstnanost se pohybuje okolo deseti procent, podíl té skryté je však podstatně větší. Kdo chce slušnou podporu, čistí ulice. Sociální rozdíly, alespoň zvenčí, nejsou příliš viditelné. Míra kriminality je jedna z nejnižších na světě, možná i proto, že se za krádež prý stále sekají prsty. I tak je dobré neignorovat staré perské přísloví: „Důvěřuj Alláhovi, ale velblouda přivaž!“

»Trocha reálií
Navzdory relativní ekonomické zaostalosti je v tomto národě cítit, že má tisícileté kořeny a je na ně patřičně hrdý. Sláva Perské říše sahala od Indie po Řecko. Rozvrátil ji až Alexandr Makedonský a pak už nikdy nebyla tím čím dřív. Za světových válek ve 20. století se tato země chovala poměrně neutrálně, ač si Británie a spol. zdejší ropný revír úzkostlivě hlídala. Následovalo období postupného přibližování se k Západu, zvláště k Americe. Zvrat nastal, když se několik členů dynastie Páhlaví zapletlo do obchodů se zbraněmi a drogami (ve kterých figurovaly i Spojené státy), čímž královská rodina ztratila ve vlastním národě morální kredit. V následných protestních akcích, které mimochodem propukly zrovna poté, co se Rezá Páhlaví vrátil z návštěvy Československa, zasáhl tento šáh naprosto nepřiměřeně. Proto byl nucen v lednu 1979 opustit zemi. Tento moment se dodnes slaví jako národní svátek. Následovalo období „islámské revoluce“. Z exilu se slavně vrátil „otec národa“ a vůdce šáhovy opozice, Jeho Svatost velký ajatolláh Hadží Sajjid Rúholláh Músaví Chomejní. Dodnes je většinou národa uznáván jako hrdina. Pro mnoho lidí Chomejní ztělesňuje strážce pozitivních islámských hodnot a zdejší islámskou (šíitskou) a íránskou státnost. Jeho osobu ve francouzském exilu paradoxně zviditelnila BBC, bez které by o něm svět možná vůbec nevěděl. Vzápětí po návratu vyhlásil Chomejní islámskou republiku. Ta stála se svými ideály proti zbytku světa (ostatní muslimské státy jsou většinou sunnitské) a především proti „the great Satans“: USA a Izraeli. Aby revolučního chaosu a násilí nebylo málo, v roce 1980 se příležitosti chopil moci i ropy chtivý irácký soused Saddám Husajn. Podpořen USA i Ruskem zahájil válku, o které byl přesvědčen, že bude blesková. Po osmi letech nesmyslného vraždění a plenění zůstaly na obou stranách stovky tisíc mrtvých. Z této doby pochází též Saddámovo „testování“ chemických zbraní na vlastním kurdském obyvatelstvu. Kurdové tomu říkají „druhá Hirošima“.

/ Isfahán – město mostů, které okouzlí

Na teheránském centrálním autobusovém terminálu Argentina nám z dálky běží naproti řidiči autobusu, kteří se během odpoledne stačili naučit naše jména. Hrdí, že vezou cizince, hlasitě volají: „Diblik, Diblik“ a odebírají nám batohy, které ukládají do odděleného zavazadlového prostoru. O vysokém standardu služeb vypovídá třeba úroveň autobusu Volvo made in Iran, kde se v ceně jízdenky podává i občerstvení. Nadstandardní je i rychlost, kterou se autobus pohybuje. Urazit 520 km za pět hodin by nebylo špatné ani na západoevropské dálnici. Jedeme na jih vstříc někdejšímu sídlu králů a údajně nejkrásnějšímu městu země – Isfahánu. Jelikož v poušti je místa dost, při budování dálnice si zdejší stavitelé dopřáli luxus: protisměrné pruhy dálnice se kvůli nežádoucímu oslňování reflektory v nočním provozu vinou kilometry od sebe.

Na autobusové nádraží v Isfahánu přijíždíme o čtvrté hodině ranní. Nádražní hala je ještě zavřená, tak nezbývá než se uložit ke spánku za uskupením pěti keříků, které skýtají jakés takés závětří. Jak po spánku na zdejším vlhkém jílovitém podkladě vypadáme, netřeba rozvádět.

Prvý bojový úkol v Isfahánu je stanoven jasně: prodloužit víza. Dostáváme pět dní navíc. To se daří hlavně díky postarší ženě, která nám pomáhá vyplnit formuláře. Společně se synem si tu na úřadě vyřizují nějaké dokumenty ohledně svého pobytu. Ani oni tu tedy nejsou doma, během irácko-íránské války, při níž tato rodina ztratila otce, nuceně odešli z Abadánu poblíž kuvajtských hranic. Autem nás zavezou k centru, kde by měly být levné ubytovny, tzv. mosaferchanes. Opravdu tu jsou, ale žádná z nich nemá povolení k ubytování cizinců. Mehin a její syn Araš se po krátké poradě ptají, jestli by nám nevadilo, kdyby nás vzali k sobě domů. Nevadilo, pozvání si vážíme. V jedné z řadovek na isfahánském předměstí žije Mehin s pěti dětmi (12‒25 let), dvě z nich živí rodinu. Mají prostý, i když prostorný byt. V obýváku je jediným kusem nábytku podstavec pod televizi, jinak všude na zemi leží perské koberce, kterým se říká po tomto městu, isfahány. Atmosféra doma je poklidná a velmi vřelá. V pět hodin hostitelé opatrně upozorňují, že pro ně nastává čas modliteb, a na chvíli odcházejí. Po výborné večeři (kuře „à la Írán“ s tradičním nekvašeným chlebem) a filmu o jakémsi pouštním zbojníkovi jdou děti spát. My ještě něco píšeme a čteme, a tak nám paní domu připravuje čaj a na chvíli si s námi ještě sedá. Ač si nemůžeme kvůli jazykové bariéře nic říct, je nám spolu dobře.

Starostlivost hostitelů podtrhuje snídaně, kterou nám nejstarší dcera Šahrezád přináší až k posteli, tedy ke spacáku na koberci. Šádor ani burku doma většina Íránek nenosí, a tak můžeme opětovat její jemný úsměv. Po rozloučení nás Araš veze na hlavní autobusové nádraží, kde si chceme uložit bagáž. Chybička se však vloudila, k úschově je třeba autobusového lístku, na který už u sebe nemáme dostatek rijálů. Na místě je vyměnit nelze, a tak jedeme do centra. Mezitím nám Araš ukazuje, jak se jezdí po městě, kde nefunguje dopravní policie a kde jsou nejdůležitější součástí aut klakson a brzdy. Zato bez blinkru a veškerých světel by se velká část zdejších Paykanů v klidu obešla. Paykan je legenda i současnost íránského automobilismu vyráběná v licenci Peugeotu, je snad ještě rozšířenější než škodovky v Československu před rokem 1989. Doteď jsme moc rádi, že do silnice před Arašův Paykan ty dvě školačky vstoupily o zlomek vteřiny později.

V afghánské čtvrti nás Araš v jednu chvíli upozorňuje na pach opia. Ač jsou veškeré drogy v Íránu striktně zakázané pod nejtvrdšími sankcemi, představují veliký problém. Důvodem je jejich obrovská produkce v okolních státech, zvlášť v Afghánistánu, jehož podíl na světovém trhu opia činí podle odhadů OSN více než 50 %. Je přirozené, že si takovou úrodu nenechávají jen pro sebe. Konzumenti na Západě jsou vděčnými odběrateli, i když cena zboží od opuštění afghánských či pákistánských hranic stoupá zhruba třicetkrát. Kromě toho, že je Írán drogovou tranzitní zemí, má tu smůlu, že s Afghánistánem sdílí 850 km hranic, které kvůli pohnutým politickým poměrům každoročně překračuje dlouhá řada uprchlíků. Z nich se pak rekrutuje velmi dobře organizovaná, početná a silná drogová mafie. Scénář vypadá většinou tak, že po zuby ozbrojená velbloudí karavana s afghánskými pěšáky veze, co se dá, a buď narazí na bariéry ozbrojených policistů a vojáků, nebo ne. Respektive buď se prostřílí, nebo neprostřílí. Skóre za rok 2000 čítá asi 700 mrtvých a 8 000 zajatých Afghánců. Práce na této hranici je aktuálně nejnáročnější službou v íránské armádě.

Po rozloučení s Arašem se vydáváme po městě na vlastní pěst. Historie tady tepe. Bohatá muzea, originální mešity, přeplněné bazary i typické a slavné mosty. Máme příležitost nahlédnout pod ruce výrobcům tradičních koberců, když se synem majitele továrničky absolvujeme kobercovou exkurzi. Výroba kvalitního ručního koberce je dost náročná a někdy trvá celý rok. Vypráví nám, jak se získávají peršany od nomádů. Někteří obchodníci se prý zdržují s ochranným doprovodem a nákladními osly vysoko v horách i polovinu roku, kde se mezi nomádskými kmeny snaží nakupovat tyhle vzácné koberce. Čas, tolik důležitý pro ruční výrobu opravdu kvalitního koberce, nehraje v horách daleko od civilizace takovou roli.

Obchůzka bazaru nás vede do dílny s ručním potiskem látek. Napadlo nás jeden ubrus koupit a poslat domů. Člověk si může vybrat mezi dvěma druhy potištěných textilií, jedny údajně s přírodními barvami za plnou cenu, druhé s „chemickými“ barvami za třetinu. Začínáme smlouvat a projevujeme zájem o oba druhy. Po chvíli je nám jasné, že v barvách žádný rozdíl neexistuje a je to jen finta obchodníka. V klidu tedy volíme ubrus s „chemickými“ barvami. To prodávajícího naštve a začne levnější ubrus kritizovat, což naši hypotézu jen potvrzuje. Ale když se na něčem jednou s Peršanem dohodnete, tak to platí. Ubrus nám tedy, byť s notnou nevolí, prodá. Nesplnění slibu je ztrátou tváře. Na stranu druhou, dokud se obchod neuzavře, nemá lišácké chování žádné hranice. Nakupování je tady adrenalin, smlouvání je samozřejmost.

K večeru se nechceme zříct čaje v útrobách slavného výklenkového Ferdósího mostu přes řeku Zayandé, jedné z nejkrásnějších dominant města. Cestou ochutnáváme vyhlášené pistáciové sladkosti paludé a gaz i mléčný banánový šejk. Zatímco chroustáme paludé, oslovují nás na ulici dvě zahalené osoby a zanedlouho se dovídáme, že jsme natrefili na studentky angličtiny. Trochu se bojí, vidět je tak s námi mravnostní policie! Bavit se s cizinci nebývá tolerováno. Zveme je na čaj a zdá se, že touha po jazykovém vzdělání je skutečně veliká, neodolávají. Školství tu má podle všeho slušnou úroveň. Vzhledem ke značné populační explozi (mladí pod 18 let činí polovinu obyvatel) mají absolventi velké problémy s uplatněním. Kdo může, odchází za hranice. Po chvíli je nám jasné, že se pod šádorem skrývají často sebevědomé akční bytosti. Marie (tak se obě studentky jmenují), v mnoha názorech liberální, nás překvapují mimo jiné právě svým vztahem k šádoru. Považují ho za druh ochrany před okolím a před dotěrnými muži. Jako by si pod šátkem, do něhož se halí, uchovávaly svoji ženskou důstojnost i sebevědomí. Důsledné oddělení mužů a žen je podle nich ale palčivý problém. Týká se to například škol, dopravních prostředků, mešit i front. Marie si myslí, že kvůli tomu se k sobě mladí lidé opačného pohlaví neumějí chovat. „Mladí muži úplně běžně už druhou větu hovoru stočí na sňatek. Je to hrůza!“

To abys na mě nezapomněl

Šíráz je nejbližším bodem, odkud se dostanete do Takht-e Jamšidu neboli Persepole, střediska jedné z největších starověkých říší. Desetkrát vyšší vstupné pro cizince nás trochu naštve, ale shodou okolností u pokladen potkáváme známou tvář z autobusu Istanbul–Teherán, Korejce Sung Leeho. Je tu se svými osmi korejskými kamarády. Při koupi skupinové vstupenky jim dvě místa přebývají a velkoryse nás zvou na dvaadvacetimetrový podstavec, na kterém se krčí kdysi majestátní zbytky někdejšího centra Perské říše. Po procházce lesem kamenných sloupů a zbytků města po drancování Alexandra Makedonského nás korejští známí berou svým pronajatým mikrobusem zpět do Šírázu. Nakonec s nimi trávíme pěkný večer.

V Šírázu nás další den opět odchytnou dvě splašené studentky, tentokrát medicíny. Srší z nich nezměrná energie a angličtinu mají výbornou, studovaly ji v Dubaji. Na současný stav íránské společnosti mají osobité a vyhraněné názory, kterými se netají. Ideálem je pro ně Amerika, šádor by ze sebe nejradši hned strhly a členové mravnostní policie jsou podle nich všichni psychicky narušení. Každou třetí soukromou párty prý vybere policie, přístup k zahraničním publikacím je omezený, svobodná íránská děvčata jen těžko vycestují mimo islámský svět. Při loučení se setkáváme s dalším ze svérázných projevů, když se jedno z děvčat zakousne Honzovi do ruky takovou silou, že zanechá hluboký otisk zubů. Na jeho překvapené „Proč?“ se útočnice směje: „To abys na mě nikdy nezapomněl!“ Povedlo se, Honza intenzivně vzpomíná ještě za týden.

/ Qešm a žraloci okolo bezcelní zóny

Po noční cestě na jih k Perskému zálivu konečně vidíme moře. V přístavu Bandar Abbas to na písčité pláži oslavujeme snídaní z maminčina müsli, kterého nám na cestu napražila tři kila. Ač leden, je docela vedro. Kolem se prohánějí puberťáci na velbloudech, což nám evokuje české mladíky testující své motocykly značky Pionýr. Některým zdejším ženám (nebo spíš jejich mužům) je šádor málo a nosí burku, což je maska s dvěma otvory pro oči zahalující i obličej. Tohle radikálnější zahalení je běžné tady na jihu a poblíž afghánských hranic, ve velkých městech ve vnitrozemí ho prakticky neuvidíte. Rychlým člunem se přepravujeme do bezcelní zóny na ostrov Qešm, který je naším dnešním cílem. Osmdesát kilometrů v hodině na lodičce pro deset lidí je celkem slušný adrenalin. Po přiražení ke břehu se setkáváme s mladým kontroly chtivým celníkem. Ale dřív, než stačíme sundat batohy ze zad, ho starší kolemjdoucí okřikne, ať není zvědavý a nechá nás být – což celník poslušně splní.

Upocení nacházíme pláž a nažhaveně se řítíme do vody, když v tom slyšíme za sebou: „Come back!“ (Pojďte zpátky.) Hlídač pláže se nám snaží vysvětlit, že je nás jako krmiva pro žraloky škoda. Jejich koncentrace je tu prý nevídaná. Dáváme si poradit a koupání oželíme. A asi děláme dobře, za celou dobu na ostrově skutečně ve vodě nikoho nevidíme. Hlídač je milý člověk, vzpomíná na Evropu, kam se dostal coby námořník, a nabízí nám ubytování v prázdné promítací kabině letního kina.

V podvečer za námi přivádí na návštěvu dva kluky, kteří při odlivu sbírají škeble. Dáváme se s nimi do řeči a po chvíli nás zvou na párty k nim domů. Je to malý byt obývaný třemi mladíky, kteří sem, do nové nadějné bezcelní zóny, přijeli založit své firmičky. Tenhle ostrov je pro íránskou vládu jakousi laboratoří, kde testuje otevřenou ekonomiku. Při pohledu na zdejší bulváry se zdá, že laboratoř začíná kvést. Abulfasl je účetní, Mahdi prodává koberce a Mohamed má školicí počítačovou firmu. Akcička je předobrá, jen se nám jaksi protáhla na dva dny.

Když si Mohamedovy mladé kolegyně u něho v práci prohlíží multimediální CD o Česku, které si s sebou vezeme na ukázku, Ara, jedna z nich, neskryje dojetí. Ptáme se proč. „Íránec zná hlavně zemi písčitou a kamenitou. Když vidím tu vláhu, zeleň a krásu krajiny, ve které žijete, přijde mi to jako obraz ráje.“ Pravda, zeleň a dostatek vody je pro mnoho lidí pohádka, o které mohou jen snít. Záhy se poprvé telefonicky spojujeme s rodiči. Samou radostí přitom zapomínáme všechno, co jsme jim chtěli říct.

Náš pohled na náboženskou otázku zajímal řadu zdejších obyvatel. Mohamed nebyl výjimkou. Peršané nemají problém s tím, že jsme křesťané. Naopak, setkáváme se s tolerancí. Velkým oříškem je však pro ně pochopit, že může být někdo, kdo nevěří v nic. A tak přichází na řadu vysvětlení čtyřiceti let působení komunismu v naší zemi a jeho vliv na duchovní rozměr života. Když nás po dvou společně strávených dnech Mohamed vyprovází k trajektu, povídá: „Máte před sebou dlouhou a možná i nebezpečnou cestu. Jen vám chci říct, že se za vás budu modlit k Alláhovi.“ V tuhle chvíli si uvědomujeme, že to, co nás spojuje, je mnohem silnější než to, co nás rozděluje.

Na východě žije Alibaba

Každý, kdo slyšel, že jedeme do Zahedánu, poznamenal, že tam žijí Alibabové, ať si dáme bacha. Většina Íránců tuto oblast na východě vnímá jako kriminální ghetto. Únosy, především ze strany Afghánců, tu nejsou vzácností. Že tyto zprávy nebyly liché, se přesvědčujeme hned cestou autobusem z Bandar Abbasu do Bamu. Nedaleko za městem v horách řidiči našeho autobusu přibírají skupinu pašeráků ve věku asi od dvanácti do pětasedmdesáti let. Jsou snědší než ostatní a každý z nich nese alespoň tři pytle cigaret a kdoví čeho všeho ještě. Takovýchto skupinek přistupuje za cestu několik. Než dorazíme do 450 km vzdáleného Bamu, jakýmsi záhadným způsobem překonáváme sedm policejních a vojenských kontrol. Po poslední z nich nastává pravé divadlo. Z řidičů se najednou klubou mafiánské hyeny, které jdou všem „chudákům pašerákům“ po krku a vybírají od nich výpalné ve výši desetinásobku běžného přepravného. Scéna trvá asi hodinu a nezadá si s napínavým filmem. Někteří cestující-pašeráci se pak snaží okrást i nás, jejich nenechavým rukám ale odoláváme. Že se okrádají i pašeráci navzájem, je úsměvné, ale nejvtipnější je, když odskočivší si řidič nechá kupu peněz z výpalného na palubní desce a druhý z ní hbitě kus uhrábne. My dopadli dobře, až na kus svačiny přežíváme beze ztrát.

Do Bamu přijíždíme oproti plánu o čtyři hodiny později, takže místo prohlídky slavného pískového města stačíme tak akorát najít ubytování. Nestěžujeme si však, cesta byla nezapomenutelná. Část večera v rodinném hotýlku si povídáme s padesátiletým Francouzem Gérardem. Je architekt, třetím rokem cestuje a na závěr večera se nám svěřuje, že je HIV pozitivní. Cestováním se snaží utéct od reality.

Ráno se vydáváme do Zahedánu, odkud pokračujeme dál k jedinému hraničnímu přechodu s Pákistánem pro cizince, k Taftánu. Bilancujeme poslední dny strávené v Íránu. Překvapily nás. Určitě byly jiné, než jsme čekali podle image, jakou má Írán v našich médiích. Osobně jsme se s fanatismem a extremismem nesetkali, přestože je jasné, že tu existuje v nemalé míře. Asi největší nebezpečí, kterému cizinec může podle nás čelit, je neznalost základních nuancí zdejších pravidel chování. V mnoha ohledech je tu bezpečněji než v Evropě, přesto je dobré mít na paměti, že povaha lidí je horká a bodu varu je možné dosáhnout rychle. Každopádně platnost našeho víza dneškem končí. Poslední zeď, která se s námi loučí na hranicích Íránské islámské republiky, nese veliký persko-anglický nápis, při kterém Evropanovi naskočí husí kůže: „Nechceme nic než nastolit islámské zákony a pravidla po celém světě.“ Ajatolláh Chomejní.

Pákistán

Podél afghánských hranic

První domorodci, kteří nás uvítají vPákistánu, zemi čistých, jsou celníci. Jak jinak. Strážci hranic nám na naše přání dávají úvodní lekci zdejší řeči urdu. Nepouštějí nás dřív, než si jsou jistí, že bezpečně zvládáme assalam alaikum, šukrijá, chudá háfiz ačíslovky do pěti. Opakujeme: „dobrý den, děkuji, pět, čtyři, tři, dva, jedna, na shledanou“ aopouštíme své spokojené učitele.

Zklidu celnice vycházíme veformaci rozšířené odvojici Němců ajednoho Japonce. Semknuti všik prostupujeme davem náruživých směnárníků kautobusům směr Quetta. Vyčkáváme avychutnáváme si, jak cena povozu pozvolna klesá, akdyž už to vypadá, že se onás manažeři konkurenčních autobusů poperou, raději jeden vybíráme. Ještě pár minut dohadování, než řidič pochopí, že si batohy na střechu umístit zkrátka nenecháme. Pak už jen šplháme vzhůru do autobusu. Sloveso šplhat tu nevolíme náhodou, autobus svou nápravou metr nad zemí aterénním vzorkem pneumatik napovídá leccos okvalitě cest, po kterých pojedeme.

Asi čtvrt hodiny za hraničním městečkem Taftán zajíždíme ke straně silnice. Prý je to jen první zmnoha státních bezpečnostních kontrol na této ožehavé trase podél afghánských hranic. Řidič se snaží kontrolorům něco vnutit, leč neuspěje. Všichni pasažéři jsou nuceni opustit vozidlo ačtyři celníci se namátkově probírají jednotlivými zavazadly. Po půlhodině přijíždí ozbrojené komando, na autobus zacílí kulomet azačíná pravé rodeo. Protipašerácká jednotka devíti mužů vneprůstřelných vestách pročesává autobus skrz naskrz. Ložiska kontrabandu jsou všude, kde si jen dokážete představit– na střeše, pod blatníky, pod sedačkami; tvoří ho vše, co lze vÍránu koupit levněji než vPákistánu – mýdlo, prášky na praní, šampony abarely benzinu, který je vPákistánu desetkrát dražší. Při čekání během kontroly si vdáli všímáme oblaků prachu zvedajících se za velkými dodávkami. Dohadujeme se, proč nejedou po silnici. Jeden ze spolupasažérů reaguje, jako by rozuměl česky. „To jsou pašeráci, dostali zprávu, že je volno, protože celníci teď mají jinou práci.“ Zatímco se celníci zabývají svým úlovkem, dáváme se sním do řeči apokračujeme ipo část cesty, která nám tak rychleji ubíhá.

Humayun se vrací domů od strýčka zTaftánu, kde strávil část prázdnin. Snaží se nám vysvětlit všechno, nač mu angličtina stačí. Asi pětkrát na různých místech cesty upozorňuje na své příbuzné, kteří žijí „někde tady nedaleko“. Na svoji rozvětvenou rodinu ibalúčský původ je velmi hrdý. Silnice, po které se tuto noc kodrcáme, byla prý zvětší části postavena dobrým sousedem Íránem jako dar na znamení přátelství Balúčistáncům. My vtom ale více než přátelství vidíme tichou podporu nespokojené pákistánské provincii, která by chtěla samostatnost. Íránsko-pákistánské vztahy nejsou nijak idylické. Pokud by se na ropu bohatý Balúčistán odtrhl, stal by se nejspíš spojencem Íránu.

/ Quetta

Nedotýkat se!

„Nechcete si na úvod zdřímnout?“ navrhuje Humayun, který nás během jízdy pozval ksobě domů. Dostáváme kdispozici jeho pokojík, který coby nejstarší syn obývá sám. Budíme se kobědu, když nám jeden zjeho mladších bratrů přináší typický pákistánský dut čaj (do hrnku vroucího plnotučného mléka se přidá silný čaj, asi čtyři semínka kardamomu, trocha cukru acelé se to ještě tři minuty vaří). Je vynikající. Po obědě si prohlížíme rodinné fotografie adozvíme se snad celou genealogii rodu avýčet jeho úspěchů. Otec, nyní důchodce, byl ředitelem jakéhosi odboru na drahách adnes pobírá pravidelnou penzi (!). Strýček Sunehri je policistou vArabských emirátech arodinu finančně podporuje. VAnglii žije další strýček, Akbar. Nejlepšímu studentovi zširoké rodiny slíbil na příští rok zaplatit studium na jedné zlondýnských škol. Volba padla na Humayuna avše nyní záleží na tom, jestli dostane vízum.

Zpoklidného sezení nás vytrhuje náhlá zpráva onehodě otcova bratra ajeho manželky. Humayunovi rodiče se bez váhání rozhodují vydat do čtyři hodiny vzdáleného města, aby se postarali oděti vážně zraněných příbuzných. My ještě chceme poděkovat hospodyni za pohoštění, což nám Humayun poněkud rozpačitě umožní. Neznáme dobře místní pravidla aaž později zjistíme, že jsou přísnější než íránská. Zdejší příbytky jsou rozděleny na mužskou aženskou část. Pánská návštěva má občas šanci zahlédnout kus ženské ruky, která zpoza dveří podává pohoštění, ale to je vše. Amy tukani chtěli vyplašené panímámě vkuchyni na opačné straně dvorku málem potřást rukou!

Levá je nečistá

VQuettě, hlavním městě provincie Balúčistán, ve výšce 1600metrů nad mořem, trávíme tři dny. Ještě donedávna tu vládly téměř výlučně kmenové zákony, až vněkolika posledních letech stát za vydatné pomoci armády získává nad těmito územími kontrolu. Policisté avojáci, kteří hlídkují na každém rohu, pocházejí většinou zjiných částí země (zPandžábu aSindhu). Prohodit tu pár slov není těžké, každou chvilku na nás někdo křikne: „Hello, Mister!“ Když se sněkým na ulici dáme do řeči, zajímají ho hlavně informace onaší rodině. Na vysvětlení, že jsme zČeské republiky, při krátkých konverzacích už dávno rezignujeme. Československo ale ze své školnípaměti ještě občas někdo vyloví. Naštěstí neznalost politických poměrů střední Evropy na přívětivosti lidí aradosti zkonverzace nic nemění. Někdy ta vřelost až zaráží.

Od studenta žurnalistiky Ubajta se například dozvídáme, že muži, kteří nás při rozmluvě berou za ruku či zápěstí, tím vyjadřují jen své přátelství, nikoliv sexuální náklonnost. Když předtím na Honzu kdosi při rozhovoru podruhé sáhl, tak ruku setřásl arozhovor rychle ukončil. Tady ale nikomu nepřijde divné, že se na ulicích muži vodí za ruce. Chvíli nám trvá, než to pochopíme apřipustíme, že máme jen kulturní předsudky. Dovídáme se také, že balúčská tradice velí, aby si přátelé vyprávěli vždycky všechno, co se stalo od doby, kdy se viděli naposledy. Pakliže se vidí po delší době, může takové svěřování trvat hodiny. Dostáváme také důležité upozornění pro stolování: levá ruka je vtéto části planety nečistá. Proč? Protože tu nevedou toaletní papír. Kontinentální záchod jsme opustili vIstanbulu na letišti. Ve většiněislámských zemí se používá hygieničtější arabská mísa, což je keramický otvor vpodlaze. Místnost je vybavena typickou konvičkou navodu súzkým hrdlem, která se drží při očistě vpravé ruce ausnadňuje práci ruce levé. Záchodová gymnastika, neboli očistný podřepový balanc, vyžaduje kus cviku. Učíme se.

Upeč třeba chleba, dej si třeba čaj

Probouzejí nás táhlé tóny zminaretů. Jak je to vislámských zemích běžné, kprvním ranním modlitbám se svolává velmi časně. Odhodlanost místních lidí zachovávat pravidla svého náboženství je obdivuhodná: místo spánku mnozí už opáté hodině ranní začínají den první modlitbou. Chválí Boha, Alláha, provoláváním, že je veliký aže Mohamed je jeho prorokem. My ještě na chvíli usínáme apoté si vnašem spartánském pokojíku na benzinovém vařiči připravujeme íránský čaj aposilňujeme se ovesnými vločkami ještě zČeska. Když vyrážíme do města, vulicích je čilý ruch avzduch by se dal krájet jako na někdejší „trabantí dvoutaktové“ ulici vcentru Drážďan osmdesátých let. Vmlze se míhají vozítka, která jsou všechno, jenom ne nudná: zdobí je ornamenty, hejbátka, třpytky, cvočky, plíšky, odrazky amalůvky všech barev. Představa, kolik času je potřeba kvyzdobení takového autobusu, vzbuzuje obdiv kumělci azpravidla majiteli vozu vjedné osobě. Zastavujeme jednu roztomilou motorovou taxi tříkolku značky Vespa.

Udáváme směr anecháme se dovézt koptice. Již vÍránu jsme byli seznámeni sosobitým stylem jízdy přecpanými uličkami, kde se během nepřetržitého troubení ozve občas iticho. Taxikáře ujišťujeme, že známe zdejší ceny, atak platíme třetinu původně požadované sumy. Voptice pak Karlovi velkoryse spravují brýle zadarmo. Vnoci náš autobus tak skákal po cestách necestách, že si kolenem vyrazil sklíčko.

Kvečeru neodoláme pozvání ana chvíli usedáme kčaji achlebu spekařijedné tradiční, do ulice otevřené pekárny. Tvoří se tu fronta anejsme si jistí, jestli pouze na chleba. Bude to zřejmě fronta na nás, okukování nám naštěstí už dávno nevadí. Spekaři se dorozumíváme rukama anohama, ito je řeč. Napadá nás přitom, že mapování způsobů, jakými se ve světě peče chleba, by mohlo být zajímavé téma třeba na diplomku. Tady se chleba peče vezvláštní peci– díře vzemi skruhovým otvorem, kam se na kamennou stěnu speciálním hmatem ruky přilepí těsto otloušťce zhruba dva centimetry ve tvaru elipsy. Samo pečení trvá jen několik málo minut. Kmouce avodě tu oproti běžnému nekvašenému chlebu čapátí přidávají navíc droždí. Výsledek je lahodný, radost si pokřupat. Na závěr nemůže chybět společné foto spány pekaři. Když se za tmy vracíme do Muslim hostelu, kde nocujeme, čeká na nás vrátný azve nás – na čaj, pochopitelně. Chce slyšet, jak se nám líbilo vQuettě.

Den advě noci vlakem na sever

Nejenže je Pákistán jedinou zemí, kde neplatíme za víza, ale velkorysost vůči hostům podtrhuje ipětadvacetiprocentní cizinecká sleva na vlaky. Anavíc jako studenti platíme odalších pětadvacet procent méně. Slevu je ovšem třeba si vyběhat. Může to trvat idéle než hodinu ajako bonus si odnesete zážitek zmístní byrokracie. Zdejší kanceláře se dají těžko přirovnat kčemukoliv, co jsme kdy předtím spatřili. Představte si vysokou místnost, od podlahy po strop zarovnanou štosy zaprášených papírů. Uprostřed tohoto ne právě pořádku se žárem červenají improvizovaná kamna ze sudu, ze kterých sem tam vyšlehne plamen amlsně se rozhlédne po kolem naskládaných papírech. Úředník, který vyřizuje naši slevu, si je vědom důležitosti své funkce. Jestli má své děti rád jako razítka, je dobrým otcem. Za 35hodin, které pak strávíme ve vlaku, se nám konečných 120Kč nezdá přehnaná cena.

Místenky do lehátkového vozu už došly, atak celou cestu vlakem trávíme vedle děravého zamřížovaného okénka na poddimenzovaných sedačkách snepohodlnou opěrkou vpravém úhlu. Naskýtá se však šance vnímat osobitou atmosféru přeplněného prostoru. Všude okolo nás je spousta lidí, krabice, saky paky, slepice ajiná zavazadla. Výborné jsou na každé druhé zastávce stánky se solidním (ve srovnání sčeskou párkovou kulturou) vařeným jídlem. Těžko popisovat ty všemožné druhy kaší apolévek. Znabídky si vybíráme spíš jednodušší pokrmy. Zkaždého zdejšího ostrého jídla se nám spouští rýma. Důvodem přidávání koření adalších přísad do téměř všech pokrmů je prýpředevším jejich konzervační účinek. Hodování přerušuje až dvojí zahoukání upozorňující na pomalu, ale opravdu pomalu se rozjíždějící soupravu. Vlak zůstává na stanici stát tak čtvrt půl hodiny, což se téměř rovná době, kdy je vpohybu. ZQuetty nejdříve sjíždíme zhor na jih směrem ke Karáčí, pak pokračujeme na sever úrodným údolím posvátné řeky Indu, životodárné tepny země.

Domlouváme se, že si vnoci budeme vzájemně hlídat věci. Před chvílí kolem prošel policista aupozorňoval cestující na přítomnost zlodějů vsoupravě. Celou noc se střídáme na stráži, jen jednou, asi ve čtyři nad ránem, si na půlhodinku zdřímneme oba. Když se Honza probudí, ztěsné blízkosti zírá do očí sklánějícímu se chlapíkovi. Vrhne na něj nevraživý pohled, ale kapsář použije trik –nabídne Honzovi buráky ausedne vedle nás na podlahu, jako by tam byl odjakživa. Po chvíli ještě požádá ozapůjčení silvestrovských Lidových novin. Až ráno zjistíme, že jsou některé stránky vytržené, patrně tam byla na fotce žena bez šátku nebo, kdo ví, možná ivkrátké sukni. Cesta je skutečně dobrodružná, během noci jen znašeho vagonu vyskočili dvakrát za jízdy zloději isukradeným zavazadlem vruce.

/ Rávalpindí

Rávalpindí leží jen několik kilometrů od hlavního města Islámábádu, dneska tahle města prakticky splývají vjednu metropoli. Vroce 1840 Britové vystavěli Rávalpindí jako hlavní stan armády pro západní část britské Indie. Vedle mnoha úředníků, kteří tu žijí, je město dodnes sídlem generálního štábu armády. Říká se, že vpřípadě obávané války Pákistánu sIndií by byl první útok Indie veden právě sem.

Trénink netradičních disciplín – gen

„Můžete unás být celý týden, už se na vás dlouho těšíme!“ vítá nás Ashii, na kterého jsme dostali kontakt od kamaráda zjižních Čech. Ashii nás bere vRávalpindí do domku, kde žije šest mladíků, kteří si říkají gen [džen]. Takovéhle skupinky kluků nebo holek se na různých místech světa společně snaží žít podle křesťanských hodnot, tedy podle pravidel evangelia. Tady vRávalpindí dokonce pod jednou střechou. Zároveň se samozřejmě normálně věnují svým běžným povinnostem. Po určitou dobu tak získávají zkušenost společného života předtím, než se ožení nebo třeba vstoupí do kláštera. Včem se takové bydlení liší od běžného studentského bytu či koleje? Parta se snaží žít jako jedno společenství: všichni se střídají ve vaření, úklidu, společně se pere ažehlí. Kromě chodu domácnosti aplnění povinností ve škole nebo vpráci členové skupiny ještě společně vymýšlejí různé aktivity pro okolí: angažují se vpráci safghánskými uprchlíky, pořádají večeře pro chudé aorganizují program pro děti zulice.

Nakolik je to možné, snaží se sdílet majetek, do kterého patří ispolečná kasa. Každý přispívá podle svých možností aze společné pokladny se pak kupuje například jídlo, přispívá na studium nebo nájem. Ne všichni vydělávají, ale někteří dostávají příspěvek zdomova ajiní stipendium. Ikdyž se nedaří mít zdaleka všechno společné, snaží se mezi sebou aspoň konzultovat velké výdaje, třeba jestli je nutné kupovat nové drahé oblečení, nebo stačí levnější.

Tak jako vrodině, ipro gen jsou zásadní zdravé vztahy. Udržet takovou nesourodou skupinu pohromadě stojí každého notnou dávku sebezapření. Ve zdejší kultuře je hlavně výzvou zvládnout skutečnost, že gen tvoří příslušníci různých kast. Někteří přišli zvelmi chudých poměrů, jiní doma měli služebnictvo. Překlenout zakořeněné rozdíly není snadné, ato ani pro jednu stranu.

Inaše špinavé prádlo pere Ashii, protože to má tenhle týden na starosti. Stalo se, že při žehlení Honzovi spálil moirové triko. Jsme rádi, že nám to řekl aomluvil se, na druhou stranu nás zaráží, jak moc ho to mrzí. Opakovaně nám nabízí různé náhrady ze svého oblečení. Posléze zjišťujeme, že Ashii je zchudých poměrů atakové triko vnímá jako něco cenného.

Účastníme se jednoho zjejich pravidelných večerních setkání, kdy si gen vyprávějí, čím zrovna žijí. Zkušenosti jednoho mohou být obohacením ainspirací pro druhého, táhnou se tak navzájem dopředu. Přes všechna pravidla, anebo snad právě díky nim, tu panuje mimořádně dobré ovzduší. Sami mezi gen patříme avČechách se snimi pravidelně scházíme. Díky společným vizím tady dneska vnímáme, že kulturní rozdílnost nehraje zdaleka takovou roli. Gen jsou mladou generací Hnutí fokoláre, které vzniklo za druhé světové války vseverní Itálii, kdy několik mladých dívek začalo spontánně pomáhat chudým, vdovám ajiným postiženým vrozbombardovaném Tridentu. Vpodzemníchkrytech si při svíčkách četly evangelium, které venku měly hned příležitost uvádět do praxe. Nejvíc je zaujala věta zJežíšovy závěti: „… aby všichni byli jedno.“ Po válce se tohle katolické hnutí postupně rozšířilo ido dalších zemí, křesťanských církví ačástečně ijiných náboženství. Nosnou myšlenkou se stalo hledání apodpora toho, co lidi spojuje, budování mostů mezi lidmi, náboženstvími akulturami.

Všimnému konec

Let’s go to Dubai

/ Dalwale – poupě dialogu

Biskupova sebevražda

/ Láhaur

Investice, která nezrezaví

Studentskou slevu?

Střešní kultura akrál draků

Závěrečný adrenalin