ŠARLÁK

PETR MANO

ŠARLÁK

DVANÁCT OBRAZŮ
Z PERIFERIE SVĚTA

[PÍSEK 1980‒1992]

65. POLE

© Petr Mano, 2014

Illustrations © Milan Starý, 2014

© 65. pole, 2014

ISBN 978‒80‒87506‒38‒7 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒60‒8 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒61‒5 (ve formátu MOBI)

MALÝ KOUSEK OD RÁJE

Do brány Elektropřístoje, bývalé tabákové továrny, jsem vstoupil jednoho mrazivého rána téměř za úplné tmy, kdy nebylo slyšet ani ptáky zalezlé v korunách stromů před rozsvícenou vrátnicí.

V doprovodu mistra výroby jsem si připadal jako Arthur Gordon Pym, když se z už dost hrůzostrašného podpalubí ocitl na palubě Grampusu mezi šílenými vzbouřenci. Pocit zvláštní úzkosti u mě v tom pochmurném počasí vyvolávaly nejen masivní cihlové budovy z konce devatenáctého století – já měl strach i z lidí kolem, z mých nových spolupracovníků, kteří byli mnohem víc podobní osádce lodi předurčené ke zkáze než uvědomělým dělníkům, tátům od rodin. Hodně chlapů, míjejících nás většinou bez pozdravu, zdobilo tetování, někteří byli ještě trochu přiožralí z minulého dne, a když jeden z nich proti mně naznačil úder pěstí, nejraději bych se otočil a šel odsud hezky rychle pryč. Nebylo mi vůbec lehko na duši.

Mistr mě vedl někam dozadu, až daleko za hlavní budovu, až jsem se začal bát, že tam jednou provždy zabloudím. Osvětlení bylo mizerné a ze solidnosti původní výstavby zde už nezbývalo vůbec nic. Všude stály jen nevzhledné haly, v jejichž otevřených vratech se ledový vzduch srážel do odporné nažloutlé huspeniny, za kterou prostě nemohlo být nic jiného, než co tam kdosi napsal černou barvou na oprýskanou zeď – PRDEL OD RÁJE. A přesně tam jsem s mistrem šel. Až na samotný konec fabriky, kde na mě, obestřeni pronikavými výpary z veliké trichlorové vany, čekali moji noví parťáci: stará Hronková, cikán Cína a za ním schovaná jeho rozesmátá neteř Milena.

*  *  *

„Panenka Maria Žigová,“ řekl mi o ní Cína, když jsme spolu po obědě zašli do kantýny, a aby mě odradil od nějakých nepředložeností, ukázal mi pro jistotu několik jejích strašidelných příbuzných. A dobře udělal. Milenku totiž zbožňovala celá famílie a také si ji podle toho hlídala. Věčně měla na dílně návštěvu, každou chvíli se za ní někdo přišel podívat. Když jsem si chtěl někdy, alespoň na chvíli, zalézt s novinami na šatnu, nebylo tam pro tu spoustu cikánů už téměř k hnutí. Musel jsem jít jinam nebo se poněkud v rozpacích vmáčknout k malinkému stolku mezi ty prapodivné postavy, tmavší a mastnější než maso vytažené z udírny.

Občas jsem si s nimi připadal pomalu jako etnograf mezi Papuánci na Nové Guineji. Zábava to sice bývala větší, než jakou jsem znal z chodeb fakulty, ale vyznat se v jejích pravidlech mělo jistá úskalí. Stačila třeba i jen menší ztráta pozornosti, plácnout něco nevinného, co nebylo proti ničemu, a najednou všichni kolem mě umlkli. Jako kdybych řekl něco, co se nesluší. Všechno se obrátilo proti mně. Bohorovný klid při podobných seancích nebyl nikdy na místě.

Jindy jsem pro změnu s nemalými obavami vyndal z tašky na ukázku starou odrbanou vyhlášku z první republiky, ve které byly oblastní četnické stanice vybízeny k přísnému dohledu nad kočujícími cikánskými skupinami, a oni se tím kupodivu necítili ani trochu uraženi, docela se bavili.

Přibližně jednou za týden jsem měl pocit, že u stolku na šatně praskla žárovka – to se do kouta u skříněk napěchoval starý Červeňák, jakýsi jejich patriarcha, obrovský a černý jako gorilí samec, s fleky v obličeji tmavšími než asfaltový lak. Toho jsem měl nejraději, dalo se s ním mluvit o všem možném a byla v něm i jistá přehlíživá povznešenost skutečného barona. S ním si dávala kafe i jinak opatrná Hronková a na Milenku si mu občas stěžovala, zvláště když chtěla, aby zakázal přístup sestrám Žigovým, starým hubeným megerám, zarostlým jako dvě chlupaté žiletky. Ty neměl nikdo rád – a nejspíš ani nebylo proč. Už na první pohled byly špinavější než kůže podešví a dodnes jsem přesvědčený, že musely přijít z pohřebišť ve Váránasí – cítit byly popelem, spálenými kostmi a na rozdíl od ostatních huhlaly mezi sebou jenom cikánsky.

Dokud nás u stolu bylo víc, tak se s nimi dalo ještě vydržet, ale jakmile zůstaly s Milenkou samy, hned si s ní o čemsi rozčileně šeptaly a mně bylo okamžitě jasné, že se nad tou rozbryndanou černou kávou mluví o věcech děsivých, snad o nějakých strašidlech, s nimiž se v noci potkávají a kterým z díry v hlavě uniká tabákový dým… Nešlo samozřejmě ani vyloučit, že se prostě jenom baví o chlapech, sípavě se občas smály a Cínu, který jim jediný rozuměl, přiváděly ty jejich řeči téměř k šílenství. Většinou s nadávkami utekl do vedlejší lakovny a s Milenkou pak celý zbytek směny nebyl schopen promluvit.

*  *  *

Díky tomu, že nám socialistická společnost vytvořila k životu téměř stejné podmínky, stával se i přes všechny rozdíly svět cikánské minority pomalu, ale jistě nedílnou součástí našich životů, reality všedního dne a my jsme se jakousi dějinnou denunciací ocitli všichni na palubě stejné lodi, o které navíc každý tušil, že se nejspíš potápí. Možná i proto mezi námi nedocházelo k větším různicím a v rámci možností jsme se dokázali domluvit.

Horší to bylo s hospodami v okolí. Tady se pod vlivem alkoholu znovu a znovu otvíraly staré rány způsobené nepravostmi pěti šesti století. A na rozdíl od továrny k tomu stačilo jen docela málo, někdy téměř nic.

Určitou výhodou bylo, že bílí chodili pít dolů k řece, kdežto cikáni se drželi v nálevnách kolem Žižkovy a Sedláčkovy ulice. Chléb se lámal nejčastěji na Hvězdě, která stála uprostřed a kde jsme se, byť s určitými přestávkami, téměř všichni míjeli. Především sloužil-li malý Franta, který sice svou snědou pleť sváděl na balkánský původ, ale když stál za pípou, přilézali za ním cikáni z širokého okolí a jinak poklidnou atmosféru útulného výčepu obraceli naruby. Většinou platilo zlaté pravidlo vytratit se dřív, než se jim podařilo obsadit dva stoly pod televizí, protože jen se dali do karet a do rumu, tak netrvalo dlouho a z každé další chraplavé věty bylo cítit, jak do jejich mozků, zkalených a naředěných kořalou, začíná vstupovat podvědomí, přízraky jejich minulosti se hlásily o slovo a oni z toho hysterčili, před zavírací hodinou se s námi i mezi sebou prali a rozbíjeli nábytek.

O to kurióznější a téměř nepochopitelná byla potom proměna, když malý Franta službu předával a žezla se chopily reprezentantky vysoké školy drezérské, dvě staré kelnerky, které si potrpěly na štábní kulturu a pokaždé dokázaly všechno vrátit do původních kolejí. Ve výčepu s jejich nástupem zavládl svatý klid a člověk mohl v zažloutlém světle klidně číst nebo nadávat na poměry se stoletými baráčníky uprdelenými za malým stolečkem co nejblíž záchodu.

Cikáni se i s malým Frantou stahovali pro ten čas zpět k Ceprům nebo k Humpálovi a snad kromě Cíny se tady po několik dalších dnů neobjevil ani jediný.

Někdy měl sice člověk pocit, že na lavici za dveřmi nějací ještě zůstali, ale to bylo jenom zdání, ve skutečnosti šlo o zaměstnance rozvodných závodů s obličeji zčernalými od chlastu jako ztrouchnivělé pařezy. Ti odsud místo domů odcházeli přímo na věčnost a důchodového věku se, myslím, žádný z nich nedožil

*  *  *

S příchodem zimních měsíců se naše pracovní podmínky v továrně ještě více zhoršily. Koncentrace trichlorových par za zavřenými vraty zesílila natolik, že jsem z každé směny chodil domů napůl otrávený, ani jíst mi nechutnalo, a pokud mě napadlo stavit se cestou někde v hospodě, smrděl jsem u stolu jako odmaštěný rám.

Zvýšenou toxicitu nejhůř snášela už příliš opotřebovaná Hronková, kterou jsme s Cínou museli jednou dvakrát za směnu narvat do pracovního kabátu a vyvést na čerstvý ledový vzduch, kde se potom kymácela a hulákala na lidi jako ožralá.

Cína s Milenkou strádali pro změnu dlouhými dny bez slunce, které jsme pro věčnou inverzi nezahlédli třeba přes týden – a pokud se nám to podařilo, připomínalo vysoko na obloze jen špatně vycíděnou stříbrnou puklici. Nehřálo a neumělo potěšit.

Za tmy jsme do práce přicházeli, za tmy jsme z ní chodili a uvnitř nás vítalo jen světlo silných žárovek, kterými nám jako slepicím ve Vajaxu úmyslně prodlužovali den i noc, abychom snad ani na chvíli nemohli přestat sytit molocha státu, požírajícího nejen své děti, ale v té době už i celou rodnou zem.

Dnes, když vzpomínám, jak jsme špinavou mlhou ráno co ráno přicházeli k tomu nejvzdálenějšímu pracovišti, odsunutému na okraj fabriky, tak si říkám, že podobný pocit musely mít duše mrtvých vstupující do Hádu, kde se z nich měly stát jen znehybnělé stíny bez sebemenší paměti. Nelze vstoupit do téže řeky, ale do té samé to nejspíš jde a nejlépe pak ve chvílích, kdy člověk na celé týdny ztratí všechnu naději a jen cítí, jak život přestává být životem a jak se v nekonečných prostorách fabriky stává ubohou přízračnou chimérou a jeho smysl téměř nejde zachytit.

Každý den jsem s úzkostí cítil, že se nade mnou, jako když jsem se topil v řece, pomalu, ale jistě zavírá jakási efemérní hladina oddělující mě od všeho, co jsem jako student až zbytečně brzy opustil a co zůstalo na břehu poněkud nečekaně stát. Moje budoucnost ležela přede mnou na stole jako ohřívaná sekaná malého Franty, kterou jsme si s Cínou na Hvězdě občas objednali, ale nikdo neměl odvahu ji sníst.

*  *  *

Po silvestrovské vánici nás nečekaně opustila Milenka. Ještě se mnou z té spousty špinavého sněhu stihla postavit velikého sněhuláka a další den už byla pryč. Přišla se nám jako samodruhá ještě několikrát ukázat, ale potom jí to doktor přísně zakázal. Odmašťovna spolu s přilehlými halami patřila k rizikovým pracovištím, odkud se všechny gravidní pracovnice jednou provždy ztrácely. Tady vládly celému království staré lakýrnice, které měly klimakterium dávno za sebou a připomínaly v postříkaných starých pláštích hroznou řadu homunkulů bez ňader a bez zadnic. Až jsem se jich trochu bál. Kdykoliv se na mě některá z nich otočila s nezbytným filtrem na tváři, nemohl jsem se zbavit pocitu, že i masový vrah Hannibal by vedle ní vypadal jen jako rozpustilý uličník. Ani mi tak příliš nevadilo, že nás s Cínou takové krasavice mezi sebe vlastně nikdy nevzaly. Tohle byly totiž pravé fabričky a my jsme pro ně neměli větší význam. Oba nás měly za trubce.

Jejich vztah ke mně se nezměnil ani ve chvíli, kdy jsem během chřipkové epidemie na odmašťovně osiřel, a proto mi nezbylo nic jiného než si hledat spřízněnou duši až v ratejně za nimi, kde největší konstrukce a obrovité rámy stříkal Mário, už dvakrát trestaný za příživnictví a neplacení výživného, což se občas snažil zamlžit lišáckým úsměvem, kterým naznačoval, že o skutečné podstatě trestu ví on své.

Později v devadesátých letech, když jsme se spolu ještě potkávali, už z něj byl čantala s vypadanými zuby, ale v době našeho seznámení patřil mezi šviháky. Bílé rifle, černá kožená bundička, prostě elegance sama, vzor typického Itala, na kterého si ostatně po výplatě také někdy hrál.

Zvláštní na něm bylo, že jako většina ztroskotanců radami do života nijak nešetřil a přidával k nim nádavkem ještě spoustu historek z kriminálu – ať už o fyzickém týrání spojeném s ordinérními zvířecími koity nebo o podivných sexuálních praktikách při službě ve vězeňské kuchyni, kde hlavními proprietami byla zadnice uplácaná z těsta na knedlíky nebo sklenice napěchovaná čerstvými játry místo vagíny.

Občas se mě dokonce snažil naučit jakési karate zdokonalené zákeřnostmi druhé nápravné skupiny, ale poté, co s námi oběma zametl krpatý manipulant z lisovny, omezil se jen na teorii a na popíjení samoserů z kantýny.

*  *  *

Na počátku jara, kdy slunce vlhce a chvějivě dýchlo na plechovou střechu naší haly, vylézali jsme s Máriem na čerstvý hnilobně nasládlý vzduch za velikými vraty, která nikam nevedla, protože dva metry od nich stál už jen pobořený plot, u jehož napůl strženého pletiva jako kdyby všechno končilo. Usazeni na několika velikých zteřelých gumách z traktoru zatloukali jsme si do plic jednu startku za druhou a dívali jsme se na město utopené ve věčné inverzi, nehybné jako dech mrtvého.

Někdy za námi přišly i dvě tři holubice z montáže, taková holota obestřená pohlavními výpary, ale to bývalo jen zřídka, v jejich provozech byly normy mnohem přísnější – a tak jsme mohli s Máriem celkem nerušeně zahálet, vyhlížet nějaké to ominis, určující znamení, a při odpoledních směnách se zároveň těšit romantickým pohledem na podvečerní červánky, při kterých se skály a les pod kravínem zdály být potřísněny kozlí krví jako archa úmluvy. Jen místo myrhy a kadidla stoupal k nám na kopec smradlavý kouř ze starých domků Na Houpačkách, kde bukouni ve své příznačné krkavosti pálili všechno, co jim přišlo do ruky. Po několik dnů se odtamtud dokonce táhl strašný puch spáleného masa, z čehož Mário usoudil, že tetovaný S. začal brát opět na žír psy (to především kvůli sádlu, které potom prodával v plicním sanatoriu primářovi za zády). Dokonce i pokus o zpopelnění nějaké té mrtvoly byl ochotný připustit a jako zkušený recidivista sypal z rukávu spoustu nechutných indicií, jedno děsivé podezření za druhým, jenže já jsem mu nedokázal naslouchat. Jako kdybych se po pěti měsících začínal probouzet z amnézie, z nepříjemného narkotického spánku, jímž pobyt na dílně nejspíš byl. Ta vůně spolu s šarlatovým sluncem nad černými skalisky ve mně vyvolávala zapomenutou a bolestnou vzpomínku na krásu letních nocí, kdy jsme přímo v těch místech, v samotném náručí posvátného pálili dřevo akátů a močili dolů do řeky. Kdepak by mě tehdy napadlo, že neuplyne ani rok a moje sny se začnou jednou provždy rozpouštět v olejových a syntetických výparech odmašťovací haly, za hranicí profánní skutečnosti, kterou nelze překročit. Cigaretový kouř vypuštěný z pusy se mi před očima zastavil a v jediném okamžiku jsem najednou všechno pochopil. Nápis PRDEL OD RÁJE nelhal ani v nejmenším.

ČESKÁ POLE

Příliš zatížený tímto světem, který možná ani není skutečný, apříliš málo milován, než abych vElektropřístroji mohl zůstat inadále, využil jsem první náhodné nabídky ahned koncem jara jsem se nechal společně sLáďou Koubů zaměstnat vJZD Hradiště. Tam znás udělali terénní pracovníky, jejichž hlavním úkolem bylo roznášet po polích anásledně sestavovat dlouhé kusy zavlažovacího potrubí.

Někdy jsme byli ke konci pracovního dne utahaní jako soumaři, ale většinou nám zbývalo idost času, abychom se mohli bezcílně toulat kolem městských oranišť, krajinou tak podivně vzdálenou acizí, jako kdybychom ji nikdy předtím neviděli. Nejenže vsobě neměla už nic zidylické krásy, jak ji na svých plátnech dokázali zachytit malíři ze sedmnáctého aosmnáctého století, ona už se nepodobala ani krajině zobrazů Rady nebo Rabase– jedině snad kdyby je člověk přetřel asfaltovým lakem ačtyřicet let na ně nechal venku sedat prach.

Především mezi Malými Nepodřicemi aOldřichovem byla místa málo útěšná. Připomínala promaštěný papundekl rozřezaný břitvami. Občas jsme dokonce měli pocit, že se prostor kolem nedá uchopit, nebyl vněm žádný pevný bod aněkde jsme museli do země vrazit silný klacek, abychom se neztratili, protože za nejbližším horizontem jako kdyby nebylo už nic. Ani smrt. Nanejvýš tak několik zajíců běžících mezi brázdami.

***

Snad jen nedaleko Hlubokého rybníka se jako závoj pavučin pomalu rozpouštěla neobvyklá stříbřitá luminiscence, jejíž zbytky se vmírném větru trhaly avmlžných chuchvalcích odlétaly směrem na Ovčín.

***