POSLEDNÍ
ŠUMAVSKÁ
PASTVINA

© Martin Sichinger, 2016

© 65. pole, 2016

ISBN 978-80-87506-76-9 (tisk)

ISBN 978-80-88268-04-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-05-5 (MOBI)

Josefu Peckovi, který Kašperschachten náhodou objevil, a Petru Koppovi, který ji stejně jako já roky marně hledal.

DÍL PRVNÍ – LISTOPAD 1918

Část první: Boj o město

REVOLUČNÍ ROZKLAD

Když se onoho listopadového rána poručík Reiner probudil, vznášela se v jeho bytě vůně střelného prachu. Hlava ho kupodivu nebolela, ale přesto mu chvilku trvalo, než si vzpomněl, co se večer dělo; Valenta recitoval báseň, ve které někdo kráčel stejně namáhavě, jako se po pár lahvích vína motali všichni, kdo na večírek dorazili.

Zábava se zvrhla, když Reiner prohlásil, že na námluvy půjde v uniformě s císařskou kokardou, i když se jí všichni Češi demonstrativně zbavovali. Přísahal věrnost císaři, a ne bandě prospěchářů, která si říká národní výbor. Načež Valenta vytáhl pistoli, vykřikl, že Reiner je zrádcem všeho československého i slovanského, a dvakrát vystřelil.

Kulky Reinerovi prolétly kolem hlavy.

„A mám po kariéře,“ zavrávoral Valenta.

„Nebojte, Valento, nic hlásit nebudu.“

„Klidně mě nahlašte, pane lajtnant, Masaryk s Klofáčem stejně udělaj z armády milice jako ve Švýcarsku a my si můžem hledat místo leda tak u terčů na pouti. Nezradili jsme císaře pána, a proto nás ocejchujou jako zrádce!“

Co se dělo potom, si už Reiner nevzpomínal.

V den svých námluv si nalil vodu z karafy, natáhl kalhoty a sáhl po hnědém koženém pásku s mosaznou sponou s císařským orlem. Říše, za kterou bojoval a které přísahal věrnost, zmizela; o novém státě, Československu, poprvé cosi zaslechl před dvěma týdny.

Zatracený civilisti, nikdy neví, co chtěj, pomyslel si Reiner a natáhl na sebe uniformu armády, která už neexistovala.

Vedle postele stála na stolku váza s papírovou oranžovočervenou květinou, kterou Marii vystřelil na pouti. Přinesla mu ji, aby měl v bytě něco veselého, protože na stěnách visely jen pochmurné svaté obrázky, které mu z domova přivezl a vlastnoručně pověsil otec. Smířil se s tím, že syn nebude sedlákem, ale nehodlal trpět, aby si věřil, v co ho napadne.

Reiner si zapnul kabát uniformy, a když si natahoval rukavice, zahlédl za pohovkou růže, které si připravil na dnešní námluvy.

Ať si po mně Valenta střílí jak chce, ale rozsekat květiny pro snoubenku je vážně hulvátství, pomyslel si při pohledu na zelenočervenou kaši.

Nechám ho pověsit.

Ne, zbavím ho hodnosti a pak nechám pověsit.

Reiner se narovnal před zrcadlem.

Jako každý důstojník armády, která prohrála válku, si měl prohnat hlavu kulí, ale místo toho se vydal ke dveřím a vzpomněl si na báseň, kterou recitoval Valenta. Nevybral si žádného píseckého barda, ale Vrchlického:

Za trochu lásky šel bych světa kraj —

a vykročil ze dveří.

Na třech domech v ulici vlály francouzské vlajky a na protějším se třepotal anglický prapor svatého Jiří. Na ostatních visely československé bikolory navlas podobné polské vlajce.

Proslýchalo se, že novou vlajkou Československa má být rudý kalich na černém pozadí.

V blátě ležela císařská kokarda, kterou Valenta nebo jiný důstojník zahodil, když se po večírku potácel městem, a vedle ní leták:

FRANCOUZI JSOU NAŠI VĚRNÍ SPOJENCI!
NAŠI NOVOU REPUBLIKU NENECHAJÍ NIKDY ZAHYNOUT!

„Zase jsme už pod Rakouskem! Ráno říkali, že…“ paní v šedivém šátku na Reinera cosi křičela, ale její hlas zanikl v hlase válečného invalidy:

„Párky! První známka blahobytu! Párky!“ a jeho stánek okamžitě obklopily děti, které přilákala vůně teplých uzenin.

„Kvůli španělský chřipce má ta holota pořád prázdniny.“ Žena dál mluvila na Reinera, protože neměla nikoho jiného, kdo by jí dával za pravdu.

Tělnatý muž v tmavém obleku složil kufry před výlohou cukrárny, na jejímž vývěsním štítě stálo:

Gustav Weiner
Zuckerkandel Geschäft

„Nějakej německej hadrář,“ pokývl muž posměšně k ceduli, „si u nás v nový republice ani neškrtne,“ prohlásil a otevřel kufr.

Reiner čekal, že vytáhne vlastenecké letáky, ale kufr byl nacpaný cukrátky v bíločervených obalech.

„Párky! První známka republiky!“ rozléhal se dál hlas pouličního prodavače.

„Párky! To je přece krásné české slovo! A blahobyt“ — zařval obchodník se sladkostmi z plných plic tak, že překřičel párkaře — „je nejkrásnější slovo, jaké vůbec máme, nezdá se vám? Blahobyt!“

Děti se otočily od párků a jako na povel se rozeběhly k otevřenému kufru.

„Vy máte cukrkandl?“ divil se světlovlasý chlapec.

„Já ti dám cukrkandl, kluku! Víš, jak se těmhle laskominám říká?“

„Jak?“

„Bonbon.“

„Bonbon,“ zašeptala světlovlasá holčička a obchodník jí podal sladkost zabalenou v červenobílém papíře.

Ostatní děti začaly povykovat:

„Bonbon! Bonbon!“

„To je ono! Ale musíte křičet pořádně! BONBON! BONBON!“

Děti se rozvřeštěly tak, že hlas válečného veterána nikdo neslyšel.

„Vidíte tuhle dobrůtku?“ obchodník zdvihl další laskominu zabalenou v bíločervených barvách. „Pistácie.“

Děti zkoprněly úžasem, protože pistácie bylo další z mnoha slov, která se na ně s novými časy valila ze všech stran.

„A dostane ji kdo?“ Dětské oči na něm visely jako mouchy na mucholapce. „Každý, kdo doběhne na náměstí a zpátky a bude celou dobu křičet: Nový stát — nové sladkosti! Rozumíš tomu?“ obrátil se na nejmenšího chlapce, kterému mohlo být sotva pět. Ten nezřetelně přikývl, jako by si nebyl jist, zda je hlava s novými zážitky ještě vůbec jeho.

„Ano, pane,“ zopakoval sotva slyšitelným hlasem a pak děti s řevem vyrazily.

„Dejte mi jich dvacet,“ přikázal Reiner, protože dárek pro Marii ležel rozsekaný za kanapem a do květinářství by to již nestihl.

„Jistě, pane poručíku!“ Obchodník znepokojeně pohlédl na Reinerovu císařskou kokardu. „Chcete je v národních barvách?“

„Vyberte dvacet bonbonů, zabalte je do papíru, který není ani bílý, ani červený, a dejte na ně stužku, ale ne s bikolorou.“

„Jistě. Snad nějakou najdu… Víte, Národní listy psaly, že už 14. října jste tady v Písku strhávali státní symboly a vyhlašovali samostatnou republiku,“ blekotal obchodník, jako by se chtěl ujistit, že doputoval do vzkvétající nové země a ne do poraženého císařství, a marně hledal neslovanskou stužku.

Reiner přikývl, i když znal historii převratu v Písku jen z doslechu, protože v tu dobu se v místní nemocnici zotavoval ze zranění.

14. října se v Praze konala generální stávka, na jejímž konci mělo stejně jako v dalších českých městech dojít k vyhlášení republiky. Jenže vídeňská vláda do Prahy narychlo povolala vojsko a v následném zmatku nedali pražští vlastenci o změně programu do Písku vědět; v Praze se jako už tolikrát na Písek prostě zapomnělo.

Písečtí však na nový stát mysleli bez ustání a na náměstí se sešlo pět tisíc vlastenců. Akce začala podle plánu v deset, redaktor Hanzlíček řečnil z balkonu, a když hodiny na věži odbily jedenáctou, zvolal:

„V tomto okamžiku na Staroměstském náměstí vyhlašují Československou republiku!

A já vyhlašuji Československou republiku v Písku.

Tak nemožnou vládu, jakou máme my, stejně nikdo nepotřebuje!“

Dav zůstal na chvíli jako zkamenělý. Potom procitl, zapěl Kde domov můj? a pocítil neovladatelnou touhu vyřídit si s Rakouskem-Uherskem účty. U okresního hejtmanství, jehož stráž utekla zadním vchodem, roztrhal černožlutou vlajku císařství a vyvěsil červenobílé bikolory.

Potom z okna radnice vyhodil obraz Františka Josefa a na ulici ho rozdupal.

Ihned po rozdupání se utvořil národní výbor.

Radost Píseckých byla nesmírná, kalená snad jen tím, že republika byla nedopatřením vyhlášena i ve Strakonicích, s nimiž Písek odnepaměti soupeřil a kde pomocný strážník Kraus vybubnoval nový stát už v deset ráno, načež byl odvezen k soudu.

U nás to hřímal z balkonu pan redaktor a je na svobodě! posmívali se Písečtí Strakonickým.

K večeru se vrátili místní, kteří byli přes den za obchodem v Praze, a nestačili se divit, že všude visí červenobílé vlajky a po Rakousku-Uhersku není ani památky. Oslavy republiky byly v plném proudu, v hotelu Dvořáček se konal Koncert svobody, a právě když Písečtí začínali kolem třetí ráno i s nově nabytou nezávislostí odpadat, dorazil z Plzně generál Regnier se čtyřmi kompaniemi s kulomety a už za brzkých ranních hodin odesílal do Prahy telegram:

Do města jsem dorazil v 3 hodiny 15 min a našel ho vyzdobeno bohatou vlajkoslávou.

Skandál.

Na nádraží jsem zadržel čtyři vojáky bez císařských rozet.

Hanzlíček zatčen.

15. října v devět hodin ráno byl Hanzlíček ve vězení, československé vlajky staženy a život by v Písku plynul jako staletí předtím, kdyby 28. října nedorazila z Prahy zpráva, že Československá republika je oficiálně na světě.

Jenže v Písku se nenašel nikdo, kdo by chtěl kvůli novému státu skončit za mřížemi. Pražské úřady posílaly do Písku každou hodinu telegram, ale vyhlášení republiky se Písečtí ujmout neodvážili.

Odpoledne 29. října místní honoraci napadlo geniální řešení: republiku vyhlásí Hanzlíček.

Ví, jak to za mřížemi chodí, a vždycky to byl radikál.

Delegace Píseckých si vypůjčila Hanzlíčka z městského vězení s tím, že ho nechá vyhlásit republiku a pak se uvidí. Na ramenou ho slavnostně vynesla až na balkon radnice a nechala vykřikovat: „Vyhlašuji Československou republiku v Písku! Vyhlašuji Československou republiku v Písku!“ Řeči o vládě si měl ale raději odpustit.

A nová republika byla na světě.

Reiner převzal kornout s bonbony. „Ta nová republika nebo co to je se tady v Písku pořád nějak drží naživu.“

„Já to věděl, pane poručíku. Nová země přece musí žít!“

Reiner se vydal ulicí. Dva kluci zamalovávali na poštovní schránce rakousko-uherskou orlici. „To je asi poslední!“ vykřikl ten menší zklamaně. Ten starší uviděl Reinera a zasalutoval: kroutil se přitom jako žížala a oba kluci vyprskli smíchy.

Reiner zahnul do vedlejší ulice.

„Sebevrážda, sebevrážda. Sebevrážda!

Důstojník se zastřelil kvůli holcéé!

Že mu jí nedali…!“

vykřikoval na chodníku před trafikou prodavač se štosem novin v ruce, zatímco Reiner došel k domu číslo patnáct a stiskl zvonek.

„Pořád povídali, že mu jí nedaj, a von tomu nevěřil!“

Reiner znal tuhle pohnutou historii od Valenty. Místní důstojník byl kvůli zranění poslán domů, a sotva se roznesla zpráva o příměří, vydal se k rodičům své vyvolené.

Protože se šuškalo, že s armádou bude konec, rodiče už pro dívku vybrali architekta. Nikdo není takový blázen, aby budoval armádu a hnal lidi na jatka.

Zato domy se budou stavět vždycky.

Toto zdůvodnění důstojník bez protestů přijal.

Když druhý den ráno rodiče snoubenky odešli do města, vlezl po střeše do jejího pokoje a navrhl jí útěk do Francie a život v Provence.

Jeho vyvolená mu zopakovala, že nechce vojáka, protože by jí ho zabili.

Důstojník ji políbil, u vetešníka zastavil armádní revolver, koupil civilní zbraň a jednu patronu. Doma se oholil, převlékl do civilu a napsal krátký vzkaz, v němž své přátele i příbuzné prosil, aby si to, co se mu přihodilo, nedávali za vinu. Jde o jeho zážitky z italské fronty a ze smrti mnoha kamarádů, přes které se nedokáže přenést.

Potom vložil náboj do zbraně a prostřelil si hlavu.

Reiner si jeho činu nesmírně vážil, protože důstojník se zaprvé zastřelil civilní zbraní v civilním oděvu, čímž ze své sebevraždy vyloučil armádu a proměnil ji v osobní záležitost, zadruhé v dopise na rozloučenou na nikoho nesvaloval vinu, za třetí se vším skoncoval během pouhé hodiny od snoubenčina odmítnutí a za čtvrté si koupil jednu jedinou kulku.

V takové rozhodnosti bylo cosi, co Reiner neskonale obdivoval a co ho zároveň tajemně děsilo.

Zdvihl hlavu. Otava se třpytila v paprscích slunce, jako by své zlato dlouho skrývala na samotném dně a dnes ho nechala zazářit na svých mihotavých vlnách.

Potom se dveře domu číslo patnáct otevřely.

AMERICKÝ PÍSEK

Služebná byla tmavovlasá dívka ze Šumavy, do které se už zamilovala většina píseckých mladíků včetně Valenty.

„Konečně, pane poručík! Maruška se už nemůže dočkat.“ Nato si zakryla ústa, protože měla zakázáno oslovovat svou paní Maruška. Starý Schmied familiárnosti netrpěl a Reiner si byl jistý, že to vadí i Marii, která jinak na svou služebnou nedala dopustit. Jmenovala se Anna, přišla do města, aby se „naučila vařit“, jak se říkalo, když šla chudá holka pracovat jako služka.

Marie vyrostla jako jedináček a rychle se se svou služkou skamarádila. Anna se chovala jako Mariin naprostý opak — byla drzá, zbrklá, svéhlavá a učila Marii věci, na které továrníkova dcera nikdy ani nepomyslela — například přeskakovat potok, což bylo dobrodružství, jež k výchově mladé dámy rozhodně nepatřilo.

„Čekají mě?“

„Na to vemte jed, pane poručík.“ Zdvihla bílošedivou prachovku a začala s ní mávat ve vzduchu, jako by ho vyzývala na souboj. Touto pantomimou mu sdělovala, že celý den uklízela, a tudíž jeho návštěvu berou Schmiedovi vážně.

„Poďte a nepřeražte se u nás.“

Reiner vystoupal po schodech, usadil se v křesle pod hodinami v hale a čekal, až ho služka ohlásí.

Napravo stála prosklená zimní zahrada, v níž válku přežily citronovníky, mandloně i palmy, a nalevo se v tmavých rámech táhla řada historických výjevů.

Na prvním vydával byzantský císař Theodosius dekret zakazující pod trestem smrti použití nachové barvy, kterou nesměl oblékat nikdo kromě členů císařské rodiny. Na dalším perský šách Mozaffer ed Din přikazoval spálit stovky modlitebních koberečků přebarvených jeho neposlušnými muslimskými poddanými pomocí německých anilinových barev. Krvavá historie výroby barviv pokračovala řadou výjevů a končila obrazem sídla Schmiedovy firmy na vídeňské Praterstrasse, kde měly kanceláře i ostatní české nebo teď spíš československé textilní a barvířské firmy, a Reinera už poněkolikáté napadlo, že podnikání v barvivech je stejné dobrodružství jako vojenské výpravy.

A dnes mu poprvé přišlo na mysl, že jestli padne armáda, možná mu Schmied nabídne místo.

Jinak se bude muset vrátit domů a sedlačit jako děda a táta.

„Móc to Marušce sluší,“ prohlásila služka, když vešla do chodby.

Reiner vstal.

„Eště vás zkontroluju, ať tam nejdete jak nějakej moula.“ Cosi mu setřela z rukávu. „Jo, to by šlo.“ Znalecky si ho prohlédla. „A už jim konečně vyklopte, že dete žádat vo ruku, ať nejsou furt vzteklí jak psi,“ dodala a uvedla Reinera do salonu.

Marie seděla na pravé straně slavnostně prostřeného stolu. Vlasy měla světlejší, než když ji Reiner viděl naposledy. Babička mu říkávala, že dívky si plavé vlasy zesvětlují heřmánkem, ale když se chtěl Marii pochlubit svými znalostmi, vyprskla smíchy: Kdepak heřmánek! Kručinka!

Teď se na něj Marie usmála a Reiner si v košíku na sekretáři všiml svých dopisů z fronty převázaných světle modrou stužkou.

Schmied seděl v čele stolu klidně a uvolněně, ostatně obchodníka, který by spěchal nebo byl nervózní, by v císařství nikdo nebral vážně.

Nad jeho hlavou visel zarámovaný obraz městečka Pisek v Severní Dakotě, kam na konci století odešla spousta místních. Nejdřív bydleli v drňácích, domech vykopaných v zemi, jejichž zdi se stavěly z drnů. Pak si zavedli elektřinu, založili Pisek State Bank a ve městě postavili betonové chodníky, což byla také poslední zpráva, která do jižních Čech dorazila. Rakouské úřady poštu z Nového světa před válkou zadržovaly, aby se zabránilo odchodu dospělých mužů za oceán, a dopisy slibující lákavou budoucnost v Americe se považovaly za vlastizradu.

Schmied se na Reinera přátelsky usmál a on jeho úsměv opětoval.

Vybral si vhodný oděv. Byl pořád důstojníkem císařské armády.

„Pane. Slečno!“ Srazil paty a po vojensku se jim oběma uklonil. Potom Marii políbil ruku a předal svůj dárek.

Schmied mu pokynul, aby si sedl.

Služebná položila na stůl tác s čajovou konvicí a třemi porcelánovými šálky. Na stole už stála karafa s francouzským koňakem. Reiner doufal, že na pití nedojde, v žádném případě se ale nespoléhal, že se vyhne debatě o politice, a opakoval si, že vedle hodiny šermu, tělocviku a tance měl na důstojnické škole i hodiny společenského chování, Tischenlehre, ve kterých se naučil, jak v podobných situacích manévrovat.

„Je chladno, viďte?“ zahájil konverzaci Schmied.

„Ano,“ přikývl Reiner s ulehčením a pohlédl na oheň v krbu. Takhle vypadá mír. Nikdo nenadává, nikdo nechrchlá, nikdo neplive na zem, nikdo nehlídá, aby oheň neuhasl, a nikde nepadají výstřely. V míru oheň spokojeně plápolá a zásoba dřeva se zdá nekonečná.

„Neinvestoval jste doufám do stavby německé železnice do Bagdádu?“

„Ne, pane.“

„To je rozumné. Angličané šli do války, aby Němce odřízli od Iráku. Sedm kulí v Sarajevu byla jen záminka pro nadvládu nad ropnými poli v Basře. Půlka továrníků tady nakoupila akcie dráhy Berlín—Bagdád a přišli o všechno.“ Schmied spokojeně usrkl čaje. „Víte, že jsem také vojákoval?“

„To jsem nevěděl, pane.“

„Jestlipak uhádnete, jaký jsem měl výcvik?“

„U jezdectva?“ zkusil to Reiner.

„Kdepak.“ To, že se Reiner spletl, Schmieda jako vždy potěšilo. „Vrhač min,“ prohlásil hrdě. „Poslyšte, poručíku, má armáda vůbec nějaké koně?“

„Obávám se, že ne, pane.“

„A jak jste na tom s muži?“

„Čekáme na návrat vojáků z italské fronty.“

Reinera poslali z fronty kvůli zranění na dovolenou a přes řeči o míru bylo možné, že jeho jednotka ještě bojovala. Z celého 11. pěšího pluku byli v Písku jen on a Valenta, oba zranění při odvážném kousku na Soče.

„A zbraně?“

„Skoro žádné, pane.“

„Hm. Takže nemáte muže, koně ani zbraně. Co uniformy?“

„Nejspíš si necháme ty staré.“

„Nemáte ani letectvo, námořnictvo, vojenské školství — co povely a terminologie?“

„Pravděpodobně převezmeme sokolské, z kurýra bude rychlín a z kyrysníka brněnín.“

Marie celou dobu držela v levé ruce bílé rukavičky a občas si je nervózně přitiskla na čelo jako kapesník. Ale zatím se Reinerovi zdálo, že návštěva probíhá vcelku uspokojivě.

„Už jste o naší nové armádě přemýšlel?“

„Jistě, pane, s ostatními důstojníky o ní přemýšlíme ve dne v noci.“ A sekáme a střílíme do všeho, co vidíme, pomyslel si.

„Vymyslete vlastní koncept nové armády. A pospěšte si, jinak ten spolek cirkusáků, který si říká národní výbor, bude o vás všech, co jste zůstali císaři věrní, tvrdit, že jste panáčkovali před Habsburky. Víte, že teď vydává jeden nesmysl za druhým? Než vytvoříme celní unie, Američani nám vyfouknou trh s látkami a barvivy. První, co udělali, bylo, že zkonfiskovali všechny německé firmy, které v Americe vyrábí barviva, dokonce i Bayer. Sebrali všechny patenty a federální soud rozhodl, že se německé firmy mohou amerikanizovat. Víte o tom?“

„Jistě,“ přikývl Reiner nešťastně, protože pochopil, že teď už příval rozhořčení nezastaví.

„Nějaká partička se sejde na Václaváku a vyhlásí republiku? Jsou to poslanci zvolení do Říšské rady, mají hájit zájmy Rakouska-Uherska, a ne zakládat nový stát! To je, jako by si v Americe poslanci německého původu vyhlásili ve Filadelfii svoje Pensylvánskoněmecko!“ Schmied zbrunátněl a vstal. „Čeští vlastenci jsou ta nejhorší verbež na světě, znám jednoho, který vykřikuje, že je stoprocentní Čech, a přitom jeho babička byla Němka a děda Maďar. A Masaryk? Syn slovenského kočího, který neuměl ani psát, a hanácké kuchařky, která mluvila jen německy. A za ženu má Američanku!“

Najednou Reinerovi došlo, proč Schmied vykládá o Americe.

„Robert se už vrátil?“ zeptal se na Schmiedova syna.

„Je stále za mořem,“ řekl Schmied ustaraně.

Reiner se nadechl. Nadešel čas položit nejdůležitější otázku.

Sevřel pouzdro své zbraně. „Pane továrníku, já…“

„Byli jsme poklad zastrčený na nejbezpečnějším místě Evropy, v samém srdci obrovské bohaté sjednocené říše. A teď? Copak nikdo nevidí, co se stane?“ Schmied sevřel opěradlo židle a pohlédl na Reinera. „Obchod s Rakouskem a Německem se zhroutí a moje fabrika padne.“ Nadechl se. „Masarykovi jde jen o to, aby do Čech natahal kapitál svých kamarádíčků. První bude Vacuum Oil Company, pak Du Pont a všechny budou zajímat dolary. Víte, jaký byl dnes ráno poměr dolaru k marce? Podívejte se sám.“ Zdvihl Národní listy a Reiner v kurzovním lístku spatřil poměr mezi markou a dolarem.

Ze 7,82 vyletěl během dne na 9,78.

„Jak jste na tom s angličtinou?“

„Mizerně,“ řekl Reiner upřímně.

„Marie mluví výborně. Měla soukromou učitelku.“

„Papá, já přece nemluvím výborně. Měla jsem sotva dvacet hodin s miss Charlotte a ta …“

V tom okamžiku vstoupila služka.

„Co je?“

„S prominutím, milostpane, venku je nějakej voják pro poručíka Reinera a prej je to móc důležitý.“

Reiner vstal. Stále ještě nedokázal Schmiedovi ani naznačit, kvůli čemu přišel.

„Prosím o dovolení se vzdálit.“

„Jistě, pane poručíku.“

„Velmi se omlouvám za toto vyrušení.“ Uklonil se k Marii a usmál se na ni. Kručinka, natrhaná na jaře na loukách kolem Písku.

Barva jara tisíckrát světlejší než listopadové slunce.

„Snad se brzy vrátíte, pane poručíku,“ řekla Marie.

Valenta měl vysoké jezdecké boty tak zasviněné od bláta, jako by je právě vytáhl z hlubokého zákopu. Na císařské uniformě už neměl rakouskou kokardu, jen červenobílou československou rozetu.

„Co je?“

„Chtěl jsem se vomluvit, pane lajtnant. Včera jsem to s tím střílením asi přepísk…“

„To jste mi přišel říct tohle?“

Valenta sáhl do kabátu uniformy a vytáhl bílou obálku opatřenou pečetí C.k. vojenského zemského velitelství.

Rozkaz byl podepsán prozatímním velitelem československé armády generálem Klofáčem, který ještě minulý týden prohlašoval, že nová republika se bez armády hravě obejde.

„Mám se na vlakovém nádraží hlásit u plukovníka Högera,“ řekl Reiner zaraženě.

„Já se mám hlásit do kasáren,“ pronesl Valenta s neskrývanou radostí v hlase. „To asi zase někam pomašírujem, že jo, pane lajtnant?“

VALDŠTEJNŮV PLUK

Na slavném začátku války byl vstup na písecké nádraží zakázán, přijížděli první ranění vojáci, které civilisté nesměli vidět. Na jejím neslavném konci obléhal písecké nádraží dav; čekalo se na navrátilce zfronty avbudově nádraží navíc fungoval telegraf.

Reinera zarazilo, jak rychle císař zpíseckého nádraží beze stopy zmizel. Apřitom tu byl vždy avšude, na obrazech, sochách, plakátech, fotografiích, mincích, všudypřítomný vládce, který rozhoduje ovšem ajehož pravomoci nikdo neunikne.

Plukovník Höger stál uprvní koleje.

Reiner se ohlásil česky, protože řečí 11. pěšího pluku byla čeština.

„Pane plukovníku.“

„Vidím, že máte císařskou kokardu, poručíku. Zřejmě nevíte, že dnes ráno zprostil císař Karel své vojáky povinnosti sloužit. Chápu arespektuji, že jste chtěl zůstat císaři věrný. Inadále zůstávám vaším nadřízeným vnové armádě, která patrně patří Československu.“ Stěmito slovy mu podal československou kokardu.

Reiner sundal císařský odznak aschoval ho do kapsy.

Válka, kterou prohrál, skončila, nadešel čas proměnit se vjejího vítěze.

„Naši němečtí poslanci sČeskoslovenskem nechtějí mít nic společného ave Vídni vyhlásili vlastní stát, Německé Rakousko. Má čtyři velké provincie, vLiberci Deutschböhmen, vOpavě Sudetenland, ve Znojmě Deutschmähren ajako poslední vznikla Böhmerwaldgau, Šumavská župa, zároveň vPrachaticích ave Vimperku, ikdyž hlavním městem je teď už možná Český Krumlov, protože tam je Němců nejvíc. Situace je nepřehledná, víme jen, že třeba vKaplici je 700 členů Volkswehru sšesti sty puškami ašestnácti kulomety. Byl jste někdy ve Vimperku?“

„Ne, pane plukovníku.“ Reiner se snažil rozpomenout, jestli některý zjeho mužů pocházel zVimperka.

„Tam se situace dost zkomplikovala, když se němečtí vojáci naší armády vrátili domů.“

„Kdy přijeli?“

„Nepřijeli, Reinere, šli pěšky, protože sokolové ve vlacích by jim sebrali všechno, co připomíná Rakousko. Takže naši Němci se vrátili do Vimperka, aprotože jejich rodiny měly hlad, je čtvrtý rok války, zima na spadnutí anení co jíst, přesunuli se ke skladišti místní textilky Joss aLöwenstein, které loni zabrala vojenská správa, ahodlají na něj zaútočit. Sklad je plný oblečení, obuvi apřikrývek vhodnotě deseti milionů korun.“ Plukovník Höger se odmlčel aReiner jeho pomlku pochopil, jak byl zvyklý zfronty.

„Předpokládám, že nejde jen odobytí skladu, pane plukovníku.“

„Ne, sklad je na železnici aNěmci by mohli přepadnout nádraží, ovládnout dráhu astřední část Šumavy až ke Strakonicím. Proto se vimperští Češi obrátili na zemské velitelství. Tímto jste, poručíku Reinere, jmenován velitelem strážního útvaru 11. pěšího pluku. Rozkaz zní: ochránit skladiště, obsadit vimperské nádraží avyvěsit na něm československou vlajku.“

„Provedu, pane plukovníku.“

„Je možné, že se Vimperk pokusí obsadit rakouské vojsko.“

Reinera zatím nenapadlo, že se vrátí do zbraně abude bojovat proti českým Němcům iRakušanům.

„Dostanete tři sokoly, dva členy národní gardy ajednoho muže zgardy Svobody.“

„Ano, pane plukovníku. Co Valenta?“

„Toho vám dám samozřejmě ssebou. Pro civil by toho lumpa byla škoda.“

Reiner si oddychl, protože pokud se neopil, byl Valenta vcelku spolehlivý.

„Apřísaha, pane plukovníku?“

„Víte, že by se muselo přísahat na standartu pluku, ata je isvaší jednotkou vItálii, takže přísaha nepřipadá vúvahu.“

„Rozumím.“

Na svahu proti nádraží se po úvozové cestě objevilo šest mužů. Na sobě měli uniformy rakousko-uherské armády ozdobené jedlovými větvičkami adubovými listy, jaké měl iReiner, když odjížděl na srbskou frontu. Výzbroj jeho nové jednotky vedené Valentou sestávala ze všech pušek, které Reiner na frontě viděl— německé mauserovky, rakouské mannlichovky (dokonce ita vyráběná pro mexickou vládu) awerndlovky.

Valenta mužům rozdal hnědé šněrovací kotníkové boty atlumoky, ve kterých se nahoře nosilo rezervní prádlo adole konzervy. Ktlumokům se připínala stanová celta, kolíky atyče. Na italské frontě Reinerovi muži navíc tahali ikrumpáč anůžky na stříhání ostnatého drátu.

Vysoký světlovlasý mladík pochodující za Valentou nesl novou červenobílou československou vlajku aReiner ho poznal— pomáhal přes válku otci vlékárně ajeho starší bratr, také lékárník, sloužil pod Reinerem na Soče. Bylo mu sotva osmnáct, ale zakoukal se do Schmiedovy služky achtěl dokázat, že je hrdina. Reiner poznal idalší dva mladíky, syny sedláků zČížové.

„Se vší úctou, pane plukovníku, tahle jednotka…“

„Reinere, já vím, že vaši muži nastoupili dobrovolně, nesložili přísahu ajejich výcvik stojí za starou bačkoru. Ale tažení proti našim německým spoluobčanům se vypravují po celé republice ajiné vojáky nemáme.“

Muži knim vzhlédli, jako by tušili, že se právě rozhoduje ojejich poslední šanci vydobýt si vojenskou slávu.

„Tuto jednotku samozřejmě převezmu avycvičím, pane plukovníku.“

„Výborně, Reinere.“ Plukovník polkl aspohledem na Reinerovy muže dodal: „Rakouská armáda byla nejlepší armádou Evropy. Staletí bránila Evropu proti muslimům. Náš slavný 11. pěší pluk založil Valdštejn, adneska je znás pár chlapů, co vyrážejí pomlátit svoje vlastní vojáky kvůli pár hadrům…“ Plukovníkovi na okamžik selhal hlas. „Jsem na vás hrdý, Reinere. Když bylo třeba, bojoval jste jako lev. Ať se sarmádou stane cokoli, stojím za vámi. Hlídejte mé rozkazy jako oko vhlavě, mohli by vás obžalovat zvelezrady, protože kdo ví, třeba zítra ráno budeme všichni zase vRakousku.“

„Rozumím, pane plukovníku.“

„Aještě tohle: Bavoři ze skladu kasáren vDomažlicích uloupili werndlovky aod Kotouně přehnali přes les za hranici tři sta vojenských koní. Kdybyste je pochytal, založil byste patrně jezdectvo naší nové armády. Nemusím říkat, co by to znamenalo pro vaši kariéru.“

„Pokusím se je získat zpátky.“

„Ve Vimperku je hlavním představitelem českých zájmů lékárník Budínský. Ten se také obrátil na zemské velitelství. Studoval sEdvardem Benešem aběhem války si sním dopisoval. Tohle je vaše životní šance, Reinere. Chápu, že jste poslední dny proflámoval ahlavu máte plnou děvčat…“

„Jen jednoho, sprominutím, pane plukovníku.“

„Ukažte, že si ji zasloužíte. Splňte svůj úkol aručím vám, že to dotáhnete daleko. Se Schmiedem osobně promluvím, víte, že jsme přátelé.“ Höger sáhl do kapsy apředal Reinerovi rozkazy isoprávněním cestovat železnicí. „Pojedete přes Volary.“

„Prosím, pane plukovníku?“ Reiner očekával, že se vydá přes Strakonice, které byly vždycky českým městem.

„Vimperští Němci budou čekat český vlak od Strakonic. Spojení mezi stanicemi nefunguje, takže nebudou vědět, že se blížíte zopačné strany.“

„Volary jsou ale myslím bez české posádky,“ vykoktal zaskočený Reiner.

„Ano, na volarském nádraží může být až sto ozbrojených německých vojáků. Pojedete do Prachatic azPrachatic budete pokračovat jako speciální vlak, abyste neohrozil civilisty. Je to těžký úkol, Reinere.“

„Ano, pane. Máme nějakou mapu?“ zeptal se Reiner, kterého trasa vyvedla zmíry.

„Provedu, pane plukovníku.“

Muži překročili koleje aopřeli se okovové zábradlí, na němž visely nápisy Prachatitz, Wallern aWinterberg, které ještě nikdo nezamaloval.

Valenta vydal rozkazy amuži se zastavili uvagonu. Tu atam pohlédli kReinerovi azjejich tváří zářilo nadšení.