Martin Nesměrák 

Na zemské stezce 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Martin Nesměrák, 2020, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2020, 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2585-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-2586-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Mé ženě Iloně 

Postavy románu 

SICHELBACH 

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“) 

Adalrik, řečený Odo, pán na statku Sichelbach 

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu 

Anežka, jeho matka 

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr 

LANDŠTEJN 

(včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl) 

Hartleb, nový landštejnský kastelán 

Gebhart z Romavy, bývalý kastelán na Pomezí 

Evald od Studeného pramene, landštejnský man 

Kadolt ze Staleku, landštejnský man a jeho stejnojmenný syn 

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda 

Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man 

Matěj od Studnice, landštejnský man 

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man 

Kristián a Blažej, landštejnští družiníci 

PÍSEČNÉ 

Johana z Rancířova, děvče, které se líbí Odovi 

NOVA DOMUS 

(dnes Jindřichův Hradec) 

Mevald, správce s podivnými kontakty 

KRÁLOVŠTÍ ÚŘEDNÍCI 

Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji a iniciátor stavby nového hradu, první kastelán na Landštejně i na Pomezí 

Zdeslav, zastupující královský justiciár 

MORAVSKÝ BÍTOV 

Litold, nejmladší Odův bratr 

Vratislav, jeho kumpán do nepohody 

Petr, velmož a správce bítovské provincie 

OSTATNÍ 

Hugo z Weissbachu, tajemný kupec s posláním 

Werinhar z Brunecku, maršálek rakouského vévody 

Avram ben Jišaj, obchodník a penězoměnec, znalec mincí 

Kapitola první 

Toho dne od časného rána drobně, ale vytrvale pršelo. Těžké dešťové mraky se líně převalovaly těsně nad vrcholky stromů hlubokých pomezních lesů a nad mýtinami a mokřady visely mléčné cáry mlhy.

Adalrik, kterému nikdo z přátel či příbuzných neřekl jinak než „Odo“, vstal ze svého skromného, ale útulně vyhřátého lůžka, odtáhl blánu v okně a vyhlédl do kalného rána začínajícího dne. Nádvoří nově vybudovaného landštejnského hradu připomínalo zablácenou pastvinu s občasnými zrcadly drobných kaluží. Zvonění, nebo spíše hlomození železné tyče neodvolatelně probouzelo ranní směnu k nástupu na strážní službu; navzdory tomu, že počasí spíše připomínalo počátek potopy světa.

Každodenní ranní rituál, který obnášel návštěvu latrín nad západním příkopem, čemuž se eufemisticky říkalo „procházka růžovou zahradou“ – i když zápach v tomto koutě hradu evokoval cokoli jiného než právě vůni květin – mu zabral sotva pár okamžiků. Nezdrželo ho ani rychlé opláchnutí studenou vodou v kamenném korytě na nádvoří, které ho definitivně přivedlo do bdělého stavu.

Po návratu do své komůrky zavěsil noční košili nad lůžko, rychle na sebe oblékl spodní tuniku, kožené nohavice a gambeson, pevné kožené boty, a nasoukal se do kroužkové košile, která mu sahala do půli stehen.

Navrch si navlékl pláštěnku z hrubé vlny neurčité šedohnědé barvy. Přes rameno si přehodil pás s mečem a vyběhl do uplakaného dne.

Cestou na spodní nádvoří se zastavil v kuchyni, kde ukořistil skývu chleba a kus sýra, aby zahnal hlad.

Jeho muži byli již shromážděni pod přístřeškem strážnice, mrzutě podupávali v nevlídném počasí a vykukovali do deště. Bylo jich celkem sedm, nechyběl nikdo. Vozkové pilně připravovali k výjezdu dva lehké vozy, které měly dnešní výpravě posloužit.

„Počasí, že by psa nevyhnal, pane,“ utrousil na půl úst jeden z členů hlídky a zakousl se do chvatné snídaně.

„Ani koně by nevyhnal, že ne?“ přisadil si jeho soused. Odo jen zabručel místo odpovědi – jestli souhlasně, nebo nesouhlasně – nebylo jasné, a zběžně prohlédl shromážděné muže. Byla to pestrá směska služebných ministeriálů, jakož i svobodných sedláků z okolí, obtížených zemskou robotou, ale též i členů osobní družiny landštejnského kastelána. Odo z nich byl nejmladší, ale pro svoje organizační schopnosti a nadání i pod tlakem nacházet ta správná řešení byl již před časem povýšen do funkce velitele denní hlídky. Jeho pozici nikdo z jeho podřízených nezpochybňoval – také proto, že Odo se mohl pochlubit nepřehlédnutelnou dovedností v ovládání různých druhů zbraní. V boji s mečem se mu nikdo nemohl ani přiblížit, nehledě k tomu, že jej bravurně ovládal pravou i levou rukou.

„Dobrá,“ řekl Odo, „za chvíli vyrazíme, prozkoumáme, co je potřeba, a pak rychle zpátky do tepla!“

Dnešním úkolem nejvyšší důležitosti bylo prohledat místo včerejšího přepadení kupecké karavany, ke kterému došlo někde na okraji Červeného blata. Přepadení ohlásil chlapík, který se prý večer připotácel polomrtvý po zemské stezce s tím, že přežil jako jediný. Hradní kaplan mu ošetřil zranění a uložil ho na lůžko. To bylo vše, co bylo o události známo, a ranní hlídka měla hlavně zjistit, jestli ještě někdo další nepotřebuje pomoc, a kromě toho samozřejmě ohledat místo činu a zajistit možné stopy po pachatelích. Včerejší loupež byla již několikátá v řadě a zatím se nezjistilo nic podstatného. To rozhodně nevypadalo dobře a do budoucna to mohlo mít netušené následky. Bezpečí na zemské stezce bylo stěžejní prioritou a panovník považoval řádění lapků doslova za osobní urážku. Koneckonců vybíral na stezce cla a mýta na četných mýtnicích – a poplatky placené kupci byly zdůvodňovány právě péčí o bezpečné obchodování.

Odo usoudil, že dva lehké vozy budou tak akorát pro naložení trosek přepadené karavany, pokud vůbec nějaké pozůstatky najdou. Hraniční hvozd byl obecně tak chudý, že se každý kousek dřeva, kovu nebo ošacení znovu využil, pokud to jednom trochu šlo, a ladem nezůstávalo téměř nic. Pokud tedy místo neštěstí již někdo navštívil, sotva nechal ležet něco použitelného. Vozy navíc dobře poslouží k převozu na místo činu, a přinejmenším cestou tam nebudou muži muset šlapat pěšky. Ložné prostory obou vozů byly opatřeny podélnými prkny, na kterých bylo možné sedět, a pět mužů se na vůz pohodlně vešlo i s tím, že si natáhnou nohy. Vysoké postranice navíc chránily sedící posádku do výše ramen.

Všichni muži hlídky zvolili stejné vybavení do deštivého dne: hlavně pláštěnky na ochranu drátěné košile, i když bylo jasné, že po návratu je čeká náročné čištění a odstraňování rzi. Přílbu si nevzal nikdo, jako by případné setkání s lapky nebylo plnokrevným válčením, ale lehké pěchotní štíty na vozy naložili. Přece jen jistota je jistota, a nikdo nevěděl, co je tam venku vlastně čeká. A šipka z kuše nebo šíp z luku vystřelený ze zálohy mohl nadělat hodně škody.

Dnešní hlídku si zcela mimořádně vzal na povel pan Hartleb, nový landštejnský kastelán, který byl králi Přemyslovi, toho jména prvnímu, osobně zodpovědný za svěřený úsek zemské stezky. I on již byl v plné zbroji a na nádvoří proháněl štolby, aby mu osedlali jeho koně. Bylo jasné, že on, jakožto urozený pán a zástupce samotného krále, jistě nepojede na voze v houfu svých lidí. Musí přece být na první pohled patrné, kdo výpravě velí! Pro koně není projížďka v dešti nic příjemného – a i otužilý kůň musí být po návratu do stáje vytřen do sucha, a tím ochráněn před nachlazením. Ale to pana Hartleba příliš nevzrušovalo, koneckonců pro péči o koně měl přece svoje lidi.

„Tak jak, milý Odo?“ zahlaholil vesele ze sedla. „Připraveni?“

„Samozřejmě, pane!“ odvětil Odo. „Jsme připraveni splnit tvoje rozkazy!“

„Skvělé!“ Kastelán jen zářil: „Tedy vzhůru!“

A pobídl koně směrem k otevřené hradní bráně.

Oba vozy se vydaly rozvážně za ním.

Cesta se pod hradem stáčela mírně k západu a postupně nabízela celkový pohled na opevnění a palisády Landštejna. Hrad ještě zdaleka nebyl zcela dostavěný a stavba postupovala jen velmi pomalu. Na rozdíl od běžné praxe v Čechách té doby nebyl hrad stavěn ze dřeva, ale z kamene – alespoň ty nejdůležitější části. Kamenné byly obě hlavní čtverhranné věže, obytná severní a obranná jižní, a také palác mezi nimi. Věže byly zatím vystavěny do výše koruny paláce a provizorně zastřešeny s tím, že postupně budou dokončeny do původně zamýšlené výšky. Vysoká kamenná zeď objímala též horní nádvoří před palácem. Stavby na nádvoří byly však dřevěné; jednalo se hlavně o prostory k ubytování mužstva, které drželo na hradě službu. Služby se střídaly vždy po týdnu a muži, kteří měli právě volno, se vraceli na svá hospodářství, která byla roztroušena po okolních lesích. Hradní palác měl strohé vybavení, královský hrad zatím nepřipomínalo téměř nic. Ostatně, luxusní interiéry by měly jen sotva opodstatněné využití, jelikož Landštejn v té době byl především pohraniční pevností: narychlo a účelně vybudovaným opěrným bodem, který měl učinit přítrž rozpínavosti rakouského zeměpána. Kamenné jádro hradu bylo vztyčeno na mohutném žulovém bloku, který byl jakousi průrvou rozdělen na dvě nestejně velké části. Severní část posloužila jako staveniště hradu a jižní hlavně jako zdroj stavebního materiálu. Obě části ostrožny byly překlenuty dřevěným mostem, který umožňoval jediný přístup do hradního jádra bránou prolomenou do opevnění u paty jižní věže. Celý vrchol kopce byl již v dávných dobách obklopen příkopem a valy, které stavitelé hradu vylepšili a využili k vybudování dřevěné palisády, jež obklopovala předhradí. Jednalo se o prostorný hospodářský dvůr se stájemi, polozemnicemi pro ubytování posádky a poněkud lepšími ubytovacími prostorami pro příchozí kupce, kterým byl k dispozici též jednoduchý, ale plně funkční hostinec.

Pod kopcem Odova hlídka přebrodila potůček a postupovala vzhůru do protilehlé stráně k osadě Pomezí. Osada byla mohutně opevněna dvojitým pásem valů a příkopů; před založením Landštejna se jednalo o nejvýznamnější pevnost v širokém okolí. Byla založena rakouskými pány na místě starší opevněné osady jako klíčový opěrný bod na zemské stezce, který sloužil k výběru mýta na pomezí mezi Čechami a Moravou. Kamenná falc v osadě Pomezí, vlastně spíš opevněný hrádek a sídlo vládce kraje, dávala tušit, že výběr mýta byl velmi lukrativním zdrojem příjmů z mezinárodního obchodu. Král Přemysl svým novým Landštejnem nicméně způsobil, že se pevnost Pomezí postupně propadla do bezvýznamnosti.

Na hradbách Pomezí nebyla vidět živá duše, ale na pasece za osadou hlídka dojela dva kupecké vozy, které patřily vysokému šedovlasému muži v honosném tmavém kabátci zdobeném stříbrnými výšivkami. Odo si uvědomil, že kupce včera zahlédl v šenku v předhradí. Kupecká družina tedy musela z hradu vyjet záhy po rozbřesku, hned po otevření brány. Nyní ale viditelně nikam nespěchali, jako by se jim ani nechtělo do tmavého lesa a deštivého nečasu. Stáli na okraji silnice a dávali landštejnské hlídce pokyny, že může předjet. Odo pozdravil kupce krátkým kývnutím hlavy, a ten mu oplatil stejným. Hlídka tedy objela kupeckou kolonu a vydala se po liduprázdné zemské stezce směrem k okraji lesa. Hustě se rozpršelo.

Hluboký les hlídku objal do zeleného přítmí a ponurého ticha. Bylo slyšet jen šumění deště mezi listovím staletých stromů. Muži se choulili na pryčnách vozů, kapuce pláštěnek přetažené přes kukly drátěných košil hluboko do čela, každý ponořený do vlastních myšlenek. Možná snili o vytopené světnici a horkém pivu nebo medovině, anebo přemýšleli, co podniknou ve svém volném čase, až jim skončí dnešní strážní služba.

Přesto ale zůstávali ve střehu a bdělí. Ostražitost mohla znamenat hranici mezí smrtí a životem, anebo přinejmenším mezi zraněním a životem ve zdraví. Služba na manském obvodu hradu Landštejna byla v těch dobách nebezpečná, zemská hranice neklidná a časy nejisté. Bylo snadné přijít k úhoně, ať již při obraně zemské brány v době války, anebo v mírových časech při ochraně stezky, v nikdy nekončících potyčkách s lapky a všelijakou ozbrojenou cháskou, která nalézala úkryty v nekonečných pohraničních hvozdech.

Kolona pozvolna stoupala lesní cestou vzhůru k rozvodí mezi Černým a Severním mořem, kam měli dorazit za necelou hodinu. Na druhé straně pomyslné kontinentální střechy je očekávala poněkud jiná krajina. Podmáčené horské louky, slatiny, močály, vřesoviště a bahnité paseky. A také obávané Červené blato, o kterém se vyprávělo, že nemá dno. Při pomyšlení na bezedné bahnisko se Odo mírně sám pro sebe pousmál. Na druhé straně blat vyrostl, tam stál statek jeho rodičů, Sichelbach, a on věděl o slatinách svoje. Podobně jako několik dalších starousedlíků v tomto kraji velice dobře věděl, jak se v krajině bezpečně pohybovat a jak rozpoznat ostrůvky i docela rozlehlé ostrovy pevné země od hrozivého řídkého bláta. Sichelbach byl vždy velmi pohodlně přístupný z druhé, severní strany, od hranice lesa na rozvodí, ale Odovi rodiče i všichni jejich předkové se touto skutečností nikde příliš nechlubili a dělali to hlavně kvůli bezpečnosti. Osamocený statek uprostřed téměř liduprázdné krajiny se mohl stát lákavou kořistí pro všelijaké plenicí bandy, pokud by se osadníci chovali jinak. Proto pilně přiživovali povědomí přespolních, že Sichelbach je špatně přístupný výhradně přes močál a že cesta k němu je někdy velmi obtížně schůdná i pro místní. Ani udržování legend o bezedném blatu nebylo na škodu. Ostatně i ostatní obyvatelé pohraničního lesa se chovali podobně. Ani oni neměli zájem na tom, aby jejich řídce roztroušené zemědělské usedlosti byly snadno přístupné komukoli.

Les začal po chvíli zvolna řídnout a i déšť ustal. Na hlídku se snášelo jen drobné mžení. Stezka zamířila ke skupině obrovitých bludných balvanů, které ležely po obou stranách, jako by byly nahodile pohozeny nějakými pradávnými obry. Stáčela se mírným obloukem doleva a vidět nebylo dál než nějakých sto kroků.

Tohle je kritické místo, pomyslel si Odo; kdybych měl někoho nenadále přepadnout, bylo by to tady.

I ostatní si to patrně uvědomili, protože na vozech nastal nenápadný, ale cílevědomý pohyb. Muži si navlékli poutka štítů na předloktí a povytažením mečů z pochev se ujistili, že čepele nezarezly. Pozorně vyhlíželi přes okraj postranic do krajiny, plně připraveni na možné nebezpečí.

Kastlelán Hartleb, který hlídku formálně vedl, kupodivu nejel v čele kolony a víceméně celou cestu se držel v odstupu asi padesáti kroků za druhým vozem. Připomínal tak ovčáka, který před sebou pohání stádečko svých oveček, aby se zbytečně neloudalo a nesešlo z cesty.

Odo právě zvažoval, že by měl kolonu raději na chvíli zastavit a domluvit se s velitelem, aby se drželi kvůli bezpečí víc v houfu – když tu se to stalo.

Odněkud z podrostu se náhle ozval ostrý hvizd – a z křovin se k oběma vozům vyřítil asi tucet ozbrojenců.

Vojáci hlídky byli však dobře vycvičeni a nedali se zaskočit. Odo si s uspokojením všiml, že hodiny a hodiny úmorné dřiny nesou plodné ovoce. Aniž by musel dávat nějaké zvláštní povely, jeho muži bleskově zaujali kruhovou obranu se štíty sraženými k sobě a na hlavy útočníků se snesly první rány mečem. Lupiči byli zjevně zaskočeni účinným odporem a viditelně zaváhali. Nejspíše očekávali vystrašené kupčíky, kteří se v panice rozprchnou už jen kvůli hluku útoku, ale ozbrojená a vycvičená vojenská posádka pro ně byla velmi nepříjemným překvapením. K jejich omylu zřejmě přispěly i hrubé vlněné pláštěnky, do kterých byli vojáci zakukleni a skrze něž nebyla vidět zbroj.

Odo vytasil meč a seskočil z vozu směrem k vůdci lupičů, který se od ostatních odlišoval černým pláštěm s kuklou na hlavě. Neznámý s obnaženým mečem se otočil směrem k Odovi a odhrnul si kapuci z obličeje. Oba přibližně stejně vysocí muži se měřili pohledy, stáli ve střehu proti sobě, ale ani jeden se nehotovil k výpadu.

Po stezce zaduněl dusot kopyt, jak kastelán nasadil svému koni ostruhy a zamířil k místu přepadení, aby se zapojil do boje.

„Zpátky!“ zařval černý vůdce útočníků. „Všichni hned zpátky! Hned! Ústup! Rychle!“

Útočníci se jako jeden muž otočili a jeden za druhým rychle mizeli v křovinách. Celé přepadení netrvalo více než několik okamžiků – a najednou se rozhostilo úplné ticho, jako by se před chvílí nestalo vůbec nic. Když přicválal pan Hartleb s taseným mečem, bylo po všem. Nikde nikdo, útočníci jako by se do země propadli.

„Držet kruhovou obranu! Štíty k sobě!“ volal Odo na posádky obou vozů. „Pozor na šípy!“

Sice úplně vážně nepředpokládal, že by někdo mohl účinně zaútočit lukem v takovém nečase, ale opatrnosti nebylo nazbyt. Ani útok kuší nebyl příliš pravděpodobný, jednak nikdo z útočníků kuši neměl, alespoň co si Odo stačil všimnout, a za druhé, pokud by vůbec měla být kuše použita, bylo by to nejspíš při zahájení útoku.

„Co to mělo být, u satanových kulí?!“ křičel Hartleb.

„Hrome, Odo, vy jste snad na těch vozech chrápali, nebo co? To jsem ještě neviděl!“

Rozčilený hradní kastelán objížděl okolo obou vozů, na kterých stáli muži v kruhové obraně, a klusal po stezce – snad v naději, že někde narazí na nějakého opozdilého útočníka. Odo mezitím ohledával nejbližší okolí, ale na nikoho nenarazil. Po lupičích jako by se země slehla.

Po chvíli se královský kastelán vzpamatoval a poněkud klidnějším hlasem zavelel: „Budeme pokračovat, uděláme to, proč jsme sem jeli. Ale doma si o tom promluvíme, to se můžete těšit!“

Odo naskočil na vůz. Rozhodně měl o čem přemýšlet. Černého vůdce útočníků totiž poznal – a zmocňoval se ho čím dál silnější pocit, že se chystá něco hodně nedobrého.

Kapitola druhá 

Stezka procházela pomezními hvozdy odpradávna. Vlnila se hustě zalesněnou krajinou, stoupala pozvolna z podunajské nížiny proti proudu říček a potoků vzhůru směrem k evropskému rozvodí Labe a Dunaje a poté se pomalu spouštěla do jihočeské pánve. Generace a generace poutníků, soumarů a povozů vyšlapaly cestu do hlubokého úvozu, jak po ní putovaly za obchodem, výměnou tovaru nebo při válečných taženích. Už v dobách, které nemají pamětníka, kdy se nástroje vyráběly jen ze štípaného kamene, po stezce putovaly oběma směry karavany kupců a směňovaly žádané zboží. Krajina v okolí stezky byla řídce osídlená, ale zcela liduprázdná nebyla nikdy. Vždy okolo ní sídlili lidé, pro které byla zdrojem obživy. Čilý obchod na stezce byl odedávna příslibem, že pro šikovného člověka, který bude ve správnou chvíli na správném místě, spadnou hojné drobky z prostřeného stolu. Kupecké karavany byly ochotné odměnit zkušeného průvodce, který by v hlubokých lesích znal vhodná místa k nocování či doplnění pitné vody a dokázal je provést kolem nebezpečných mokřadů. Jiní si zase vydělávali tím, že na kopcovitých úsecích půjčovali přípřež, a šetřili tak síly kupeckých soumarů.

Pravda, nabízely se i jiné možnosti, jak kupcům odlehčit náklad a přijít k bohatství. Přepadení karavan nebylo řídkým jevem. Potenciální oběti se však dokázaly bránit. Nebezpečí na dlouhé cestě pustým lesem čelily tím, že na začátku a na konci pomezního hvozdu vybudovaly shromaždiště, a tam kupci čekali jeden na druhého a sdružovali se do velkých skupin, které se mohly účinněji ubránit. Lapkové na druhé straně nebyli tak početní, takže příležitostí k lupu výrazně ubylo.

Velké karavany potřebovaly nicméně velká a bezpečná tábořiště s dostatkem pitné vody, a tak se postupně upravila příhodná ostrožna nad dnešním Podleským potokem těsně před rozvodím v pohodlný areál, obklopený jednoduchou palisádou. Tábor byl přibližně uprostřed pomezního lesa a představoval příjemné místo k odpočinku na půli cesty.

Když se na Dunaji ustálila hranice Římské říše, ruch na stezce výrazně vzrostl. Markomani i další kmeny usídlené v České kotlině čile obchodovali s impériem a mnozí velmožové sloužili za žold v římské armádě. Po skončení vojenské služby se vraceli domů a jejich zlato dále živilo přeshraniční obchod. Poznali pohodlí římského způsobu života a chtěli něco podobného mít i doma. Nechávali si proto posílat luxusní zboží a spláceli je kožešinami, jantarem, medem a otroky.

Stezka ale mohla sloužit i vojenským účelům. Říkalo se, že kdysi dávno jí prošly i římské legie při tažení proti markomanskému králi Marobudovi; jiní ale tvrdili, že je to jen sotva možné. Široko daleko totiž nebyly zbytky žádného římského pochodového tábora, který si jinak legie stavěly na konci každého dne.

Obchodování na stezce znatelně pohaslo poté, co z východu začal přicházet nový zemědělský lid – Slované. Nejprve se usadili v nížinách okolo větších řek, odkud postupně vypudili původní obyvatelstvo, které ustoupilo k západu a do vyšších poloh. Spolu se Slovany přišli i Avaři, kteří obsadili nížinu při Dunaji, a tím na dlouhou dobu přerušili obchodní vazby.

Na západě postupně sílila nová velmoc, říše Franků, která na sebe nabalovala další a další území, až v dnešním Rakousku narazila na hranice avarského kaganátu. A sousedství to rozhodně nebylo přátelské. Avaři na území franského království často podnikali loupežné výpravy a snažili se bezuzdným pleněním probudit strach a ochromit vůli Franků k odporu. A Frankové či Bavoři jim nezůstávali nic dlužni.

Za dlouhé vlády krále Karla, pozdějšího císaře Římanů a Franků, došlo k výraznému pokroku v organizaci všech oblastí života franské říše: k oživení obchodu, sjednocení měr a vah, narovnání cel a mýtných poplatků, a taktéž ke zlepšení péče o říšské silnice a zemské stezky, o jejich bezpečnost a sjízdnost. Karel si dobře uvědomoval strategickou důležitost silniční sítě pro přesuny armád a nezanedbával ani bezpečí pomezí svého panství a jeho ochranu před nepřítelem. Kvalitní cesty na jedné straně znamenaly rychlou přepravu vojska ke hranici, na druhé straně ale mohly být při nepřátelském vpádu využity útočníky pro rychlé proniknutí do vnitrozemí. Bylo tedy třeba je bedlivě střežit.

Pan král Karel, který rád s pomocí svých rádců osobně vše zevrubně a důkladně připravoval, zorganizoval na hranicích říše novou soustavu pohraničních marek, území se speciální správou, a břímě ochrany a údržby zemských cest naložil na bedra místního obyvatelstva. Sedláky sídlící v okolí cest zatížil zemskou robotou, která spočívala v udržování sjízdnosti silnic a v strážení a obraně proti nepříteli. Strážci měli cestu včas zatarasit přesekami a zapálením ohňů na kopcích varovat vojenské posádky ve vnitrozemí před blížícím se nebezpečím. Odměnou jim byl speciální edikt, který zakázal zatěžovat strážce jinými robotami ze strany vrchnosti a zaručoval jim svobodnou držbu půdy, na které hospodaří.

Mnozí usedlíci při zemské stezce se smáli do hrsti, že jim pan král zaručuje svobodné držení něčeho, co přece již svobodně drží po celé generace, až co paměť sahá, ale nahlas se přece jenom dobrému panu králi žádný odporovat neodvážil. Všichni si totiž dobře uvědomovali, že nové pořádky, které prostupují Evropu s postupem křesťanství, se pevně ujímají vlády i nad jejich domovy. Král „z Boží milosti“ totiž nekompromisně prohlásil celé území za svůj nezpochybnitelný a nezcizitelný majetek, což by si za starých časů žádný král nedovolil, pokud jen trochu dbal o svoje zdraví a život, a nad čímž mnozí udiveně kroutili hlavami. Staří králové bývali voleni, a nikdy proto nemohli natahovat nenechavé ruce po majetku těch, kteří je zvolili, a tudíž je mohli taky sesadit, když už ne něco horšího. Ze svobodné držby majetku vyplývala i nemožnost placení nějakých daní – a taky by se nenašel nikdo, kdo by za starých časů něco takového při zdravém rozumu dokázal navrhnout.

Nové pořádky ale přikazovaly něco úplně jiného. Král „z Boží milosti“, pán a vládce nad celou zemí, totiž z pozice majitele všeho majetku začal vybírat daně. Zdůvodnil to pohříchu tím, že jako pomazaný král poskytuje plátcům ochranu prostřednictvím samotného Boha, což samozřejmě není zadarmo. K bezúnikovému placení daní zeměpán najal celou armádu pověřenců, kteří vybírali jeho daně a při tom z nich po kouskách odlupovali sami pro sebe. Praktikovalo se to obvykle tak, že zeměpán propůjčil část svého území k rukám pověřence, který zde potom vykonával správu, vybíral daně a s výhodou znalostí místního prostředí uplatňoval zákony svého krále. A pokud se svěřené území ukázalo jako příliš velké, podobným způsobem je rozdělil na menší celky. Pročež se klidně mohlo stát, že ubohý sedlák najednou zjistil, že na jeho pozemek si kromě zeměpána dělá nárok i několik dalších menších pánů – a všichni požadují nějakou úplatu, ať již ve formě daně, anebo nějaké roboty.

Proto Karlův edikt o svobodném držení statku, alodia, vázaném na zemskou robotu na říšské cestě měl pro sedláky na pomezí veledůležitý význam. I to se ale mělo změnit.

Po vyvrácení avarského kaganátu a dělení franské říše byl systém pohraničních marek poněkud pozměněn. Území pozdějšího Landštejnska, které bylo na samém okraji Avarské marky, se dostalo pod správu Východní bavorské marky. Změny v organizaci pomezí Východofranské říše byly vynuceny i posuny za hranicemi. Na troskách avarského panství vybudovala moravská knížata mocnou říši a rychle rozšiřovala hranice svého vlivu. Zanedlouho po rozpadu avarské říše velká část Panonie uznávala svrchovanost moravského suveréna. Východofranští vládci jen bezmocně skřípali zuby, protože plody jejich vítězných vojenských tažení proti Avarům sklidil někdo úplně jiný. Severněji, v pražské kotlině, posilovaly mocenské pozice pražských knížat, která těžila z výhody ovládnutí křižovatky obchodních cest. Mezi oběma slovanskými mocenskými centry, Moravou a Prahou, se rozprostíralo obrovské zalesněné území Českomoravské vrchoviny, kam jen pomaloučku prosakovalo zemědělské osídlení proti tokům potoků a říček, přičemž postup z moravské strany byl o něco málo živější. Z Moravy ku Praze vedly v té době jen tři stezky a ta landštejnská nebyla ani celoročně průjezdná. Měla i citelnou nevýhodu v blízkosti rakouského pomezí, a pokud chtěli z rakouské strany nějak poškodit obchod na stezce, mohli toho velmi snadno dosáhnout. Tak se také stalo, že Bavoři někde v blízkosti dnešního Landštejna přepadli a rozprášili velkou vojenskou výpravu, jež doprovázela svatební průvod, který mířil z Čech na Moravu. Jak se vyprávělo, kořist prý tehdy byla nepřeberná.

Moravská říše však byla zničena Maďary, kteří potom často útočili i na území Bavorska. Vláda Maďarů nad bývalým moravským územím samozřejmě znamenala i úpadek obchodu na landštejnské stezce. Místní se také hodně obávali invaze nájezdníků a jejich pověstné krutosti, ale pohraniční hvozd nebyl pro maďarské kočovníky příliš zajímavý, hlavně chudou pastvou pro koně a chabou nadějí na kořist.

Po prohrané bitvě na Lechu byli Maďaři přinuceni stáhnout se dále na východ, a území bývalé Moravy si hned přisvojila pražská knížata. Tím došlo k oživení provozu na stezce a kupecké karavany pendlující mezi Čechami a Moravou se na Landštejnsko zase vrátily. Vztahy mezi vládci v Praze a na Moravě nebyly vždy přátelské, obchod na zemských stezkách nicméně prospíval oběma, takže jej podporovali, chránili a udržovali cesty a dbali na bezpečí poutníků.

Porážka Maďarů byla požehnáním i pro Východofranskou říši, zejména pro Rakousy, kde se rozlehlá území kdysi řídce osídlených pohraničních lesů stala náhle předmětem činorodých kolonizačních aktivit. Klášterům byly k obživě připisovány rozsáhlé lesní újezdy a jejich lokátoři zakládali nové a nové vesnice, mýtili lesy a zřizovali cesty.

Území Landštejnska sice historicky k Rakousku či Bavorsku nepatřilo, ale zemské hranice v těch dobách obecně nebyly pevně stanoveny a vedly pomyslně středem pohraničního hvozdu, nejčastěji po nějakém rozvodí anebo středem říčky či potoka někde hluboko v lesích. Tím, že z rakouské strany postupně mýcením a dosídlováním z lesů ukusovali, posunovali vlastně hranici na druhou stranu. Knížata v Čechách proti tomu pochopitelně hlasitě protestovala, ale ne příliš úspěšně. Ozbrojené potyčky posunovaly hranici tu na jednu, tu na druhou stranu, ale definitivně nedokázaly situaci vyřešit, a tak se do sporu zamíchal sám vládce všeho křesťanstva, římský císař Fridrich. A ten rozhodl, nejspíše s přihlédnutím k již vloženým prostředkům na kolonizaci, že území připadne rakouskému vladaři. Následně byly stanoveny nové hranice mezi Čechami, Moravou a Rakousy, a trojmezí se tak posunulo výrazně na sever, na dominantní kopec uprostřed širých lesů, nazývaný poté Vysoký kámen nebo Markstein. Nové uspořádání hranice způsobilo, že mezi území Čech a Moravy se vsunul jakýsi rakouský „jazyk“, který kromě nově přicházejícího obyvatelstva přeťal i starou zemskou obchodní stezku.

Pro místní starousedlíky byli nově příchozí kolonisté bohužel opravdovou pohromou. Přikazování újezdů k dosídlování bylo totiž prováděno bez ohledu na sedláky zde již dříve usedlé a území bylo přiřčeno tak, jak je, i s lidmi, kteří zde již obdělávají půdu. Když místní právem namítali, že jejich statky chrání dávné privilegium císaře Karla o ochraně zemských cest a správě pohraniční marky, nová vrchnost se jim vysmála, že staré pořádky již dávno nic neplatí a že uvedené pohraniční marky již neexistují. Starousedlíků bylo příliš málo a ochrana hranice se zdála již poněkud bezvýznamná, takže jejich hlasu nikdo nenaslouchal. Navíc, jejich usedlosti již byly odedávna obklopené mýtinami a malými políčky, takže vrchnostenský lokátor jen zchytrale využil situace, když založil kolonizační vesnici právě na příhodné, již existující mýtině. Sám lokátor se potom podle smlouvy stal v nové vesnici rychtářem a jeho slovo bylo zákonem. Starousedlík se mohl stát poddaným nové vrchnosti, anebo mohl hledat štěstí jinde. Kolonisté byli k viditelnému bezpráví lhostejní. Přicházeli ze západu, z Německa, kde se obdělané půdy kvůli přelidnění již nedostávalo, a byli rádi, že usazením se na nové půdě získají několikaletý odklad nájmů a roboty. Starousedlíci, kteří vůči nim vystupovali jako svobodní a nezávislí, byli pro ně jen těžko pochopitelnými pomatenci, kteří nechápou zavedené pořádky, a navíc hovoří jen obtížně srozumitelným nářečím.

Rakouský zeměpán následně postoupil nově získané území Landštejnska hrabatům ze Zobingu, kteří se chopili příležitosti s velkou cílevědomostí. Rychle obsadili a znovu opevnili ostrožnu nad Podleským potokem, a dokonce na ní vystavěli po římském způsobu zděnou falc, opevněnou tvrz jako opěrný bod pro celou oblast. A samozřejmě, začali vybírat na zemské cestě mýto. Kupcům to bylo v podstatě lhostejné, brali mýtnice a celnice jako nutné zlo a jedno clo navíc je nemohlo nijak rozházet. Uhrazený poplatek prostě připočítali ke svému plánovanému výdělku a přecenili svoje zboží směrem vzhůru. Zákazníci na obou stranách cesty v důsledku toho nakupovali dráže, a to bylo celé.

Vládci v Praze, i jejich moravští příbuzní, si však velice dobře uvědomovali, že při obchodování mezi Čechami a Moravou, tedy vlastně při vnitrostátním obchodu, plní svými mýtnými poplatky truhlice nějakých cizáků a vnímali existenci „rakouského jazyka“ na své historické půdě jako velkou křivdu. Bylo víceméně jasné, že je jen otázkou času, kdy se do věci vpraví někdo dostatečně energický, aby si silou zbraní vynutil nápravu. Když se v Praze ujal vlády Přemysl, který docílil povýšení Čech na království a souběžně uspořádal právní poměry mezi oběma českými historickými zeměmi, tedy Čechami jako hlavní zemí a Moravou jako svébytnou markou v rámci českého království, bylo patrné, že uspořádání poměrů i na neklidné rakouské hranici na sebe nenechá dlouho čekat. A když po smrti moravského markraběte převzal Přemysl osobně vládu i na Moravě, bylo zřejmé, že řešení sporné jižní hranice je na spadnutí.

Kapitola třetí 

Statek Sichelbach stál v hustém lese na jižním úbočí Bukové hory, v mělkém dolíku, který jej chránil před západními větry. Dlouhé generace předchozích hospodářů v lese vyklučily a upravily několik světlin, které sloužily střídavě jako pastviny a pole. Obdělávané území se mírně sklánělo k jihu a končilo podmáčenou horskou loukou, na niž navazovalo Červené blato. Dalekému výhledu na jižní stranu bránil ostrůvek uprostřed blat, posetý obrovskými bludnými kameny a porostlý remízky křovin a zakrslých stromů. Na druhé straně ovšem chránil Sichelbach před zvědavými pohledy z druhé strany blat, kudy vedla zemská stezka od Landštejna do Čech.

Pomyslné hranice pozemků Sichelbachu tvořily ze západní a z východní strany dva potoky. Přírodní okraje polností tak příhodně bránily dobytku, který se obvykle volně pásl na úhoru, aby se zaběhl dále do lesa.

Není jasné, odkud kdysi vzešlo jméno statku, který z potoků jej měl pojmenovat. Snad východní, protože západnímu potoku se odjakživa říkalo Dračice. Je ale možné, že název Sichelbach nějak souvisel se zkomolením jména hospodářů, protože Sigibert bylo odpradávna oblíbené jméno, které majitelé usedlosti dávali svým nejstarším synům.

Statek sám se skládal z několika stavení. Obytná budova byla prostorná polozemnice, v nadzemní části tvořená hrázděnou dřevěnou konstrukcí, krytá strmou doškovou střechou. Stěny byly vypletené proutím a omítnuté zevnitř i zvnějšku mazaninou z bláta a řezané slámy. Ústředním prostorem obydlí byla velká jizba s otevřeným ohništěm, shora zaštítěným jednoduchým dymníkem, který odváděl kouř otvorem ve střeše. Vedle jizby byly tři ložnice oddělené lehkými přepážkami.

Za obytným stavením byly přístřešky pro několik kusů hovězího dobytka, stádečko ovcí a tři koně. V nejzazší části dvora byl prasečí chlívek, kurník a hnojiště.

Stranou stála i malá kovárna, vlastně jenom přístřešek nad kovářskou výhní, chránící před nepohodou, kde hospodář opravoval nebo vyráběl železné nářadí.

Sichelbach byl, podobně jako ostatní usedlosti pořídku roztroušené v lesích, zcela soběstačný. Jiná možnost ostatně ani nebyla; sousedé byli daleko a zimy bývaly dlouhé a tuhé.

Pro všechna pokolení Sigibertů, až kam paměť sahá, byla zemská stezka zdrojem přivýdělků k vylepšení živobytí. Pomáhali jako průvodci, či spíše jako ozbrojená nájemná stráž, a provázeli kupecké karavany hluboko do vnitrozemí na obě strany hranice – do Čech až k Chýnovu a na Moravu až k Bítovu. Mnohdy ale zavítali mnohem dál. Vyprávělo se, že jeden z pradědečků se dostal až ke Středozemnímu moři, a jiný až k moři daleko na severu. To se ví, mohly to být jen báchorky určené k vyprávění u ohně za dlouhých zimních večerů, jisté však bylo, že na svých cestách poznali daleké končiny až v Podunají, a protože mívali oči otevřené, stávalo se, že poznali novinky, které pak chtěli využít i doma. Tak se na Sichelbach dostaly například jabloně, které poskytovaly vítaný doplněk selského jídelníčku.

Páni na Sichelbachu získali během svých putování i četné užitečné kontakty. To jim v několika případech usnadnilo život, když se v letech neúrody nechali najmout přes zimu na výpomocné práce v některém z klášterů při Dunaji, kdy se příhodně zúročily jejich kovářské dovednosti.

Adalrikův otec Sigibert díky svému povolání také poznal svoji nastávající. Jeho žena Anežka byla lázeňskou v knížecím městě Znojmě, a když Sigibert jednoho krásného letního podvečera zabloudil do lázeňského domu, padla mu hned do oka a dal se s ní do řeči. Slovo dalo slovo, a nakonec s ním z města odešla. Bylo zajisté s podivem, že byla ochotná opustit vcelku prosperující a zavedenou živnost, ale Anežka nějak vycítila, že to není to pravé, co by od života očekávala, a že stávající výhledy jsou velmi omezené. Chtěla se vdát a mít rodinu, ale dobře věděla, že mezi znojemskými nebyl nikdo, kdo by si ji chtěl vzít. Pobavit se, to ano. Ale nic víc, na to nebyla dostatečně na úrovni. Proto když se objevil urostlý pohledný chlapík, který jak rychle zjistila, měl kromě svalů i mozek, což nebývalo vždy obvyklé, a který, jak se ukázalo, má na mnoho věcí velmi podobné názory, neváhala moc dlouho. Odstěhovat se do lesů, kde lišky dávají dobrou noc a kde člověk potká spíš zubra než člověka, bylo docela velké dobrodružství, na druhé straně ji ale lákalo být vlastní paní na fungujícím hospodářství, které znamenalo vcelku jisté živobytí. Jak se později ukázalo, neměla proč svého rozhodnutí litovat.

Sigibertovi rodiče ji přijali vlídně – byli dokonce rádi, že se hospodářství konečně ujme nový hospodář a hospodyně. Sichelbach byl dostatečně prostorný, aby se pohodlně vedle sebe srovnali staří i mladí s dětmi, které přijdou. Lesní sedlačení bylo, pravda, o něco náročnější než v nížině u Znojma, ale poskytovalo dost obživy pro všechny.

Anežka si do nového domova přinesla z předchozího života především přesvědčení, že voda léčí, což znamenalo v zavedených pořádcích Sichelbachu viditelnou změnu. Sigibert se pravidelným koupelím v teplé vodě ani příliš nezpěčoval; bylo to sice nezvyklé, ale vcelku příjemné, a jeho manželka byla po všech stránkách zdatná žena, takže neviděl důvod, proč by jí měl odporovat. Pravidelně přistřihované vousy a vlasy mu zase usnadňovaly první kontakty s obchodníky na stezce, jak velmi brzy s uspokojením zjistil, takže si na nový životní styl rychle zvykl. Anežka byla ohledně čistoty důsledná, pročež všechny jejich děti byly odmala zvyklé se každý den mýt – ve studené vodě z potoka – a snad i proto byly zdravé a dobře prospívaly.

Kapitola čtvrtá 

Sigibert, otec Adalrikův, se stal královským manem takto:

Jednoho rána na začátku listopadu se vypravil na tržiště při zobingenském hrádku, aby nakoupil pár nezbytných drobností před nadcházející zimou, a právě seděl v sousedním šenku nad řídkým pivem v družné debatě se svým dlouholetým přítelem Kunem, když pro něj poslal sám zobingenský kastelán. Nějakými cestami se dozvěděl, že Sigibert projíždí kolem, a pozval jej k návštěvě hradu. Sigibert nemohl nadutého kastelána ani cítit, ale pozvání samozřejmě vyhověl, v zájmu budoucích dobrých pracovních vztahů.

Pan Gebhart z Romavy jej přivítal v audienční síni a blahovolně se usmál:

„Děkuji ti Sigiberte, že jsi mne nenechal dlouho čekat,“ řekl úvodem. „Rád bych tě požádal o malou službu. Vím, že je pokročilá roční doba, ale potřeboval bych, abys tady mého hosta doprovodil co nejrychleji na Chýnov.“

Pohybem ruky pokynul směrem k muži, který mlčky stál opodál ve stínu.

„Za jak dlouho bychom tam mohli dojet?“ zeptal se neznámý zvědavě.

„Když hned vyrazíme,“ zamyslel se Sigibert, „tak zítra pozdě odpoledne. Když půjde všechno dobře.“

„Co tím myslíš?“ zabručel kastelán.

„Inu, vytrvalý déšť, nebo snad i sníh v tuhle dobu by nás samozřejmě zdržely.“

Neznámý muž se nyní k oběma připojil a přátelsky se na Sigiberta usmál:

„Dobře tedy, neztrácejme čas, vyrazíme hned. Buď bez obav, dobře ti zaplatím.“

Sigibert se výdělku nebránil, ostatně to vypadalo, že půjde o poslední počinek v sezóně. V zimě se na stezce nejezdilo, sníh obvykle zasypal celé pomezí vysokými závějemi a všichni obchodní cestující se uložili k zimnímu spánku. Jakmile zjara sníh odtál, na cestě se opět objevily kupecké povozy a ruch na zemské stezce se obnovil.

Druhého dne před večerem dojeli k Chýnovu, a Sigibert doprovodil svého svěřence ke knížecímu dvorci. Před branou obdržel smluvenou odměnu a rozloučil se. Podobně jako při svých předchozích cestách na Chýnov, on sám se ubytoval v hospodě v podhradí, kde byl prostorný a pohodlný čeledník, dobrá a čistá kuchyně i suchá stáj vybavená vším potřebným.

Sigibert nejprve ve stáji odsedlal svého koně, senem jej dosucha vytřel a do žlabu mu naložil krmení. Od sedla právě odepínal pochvu s mečem, který si chtěl vzít s sebou, když tu náhle za jeho zády ve vchodu do stáje nastal nějaký pohyb. Rychle se obrátil a viděl, že do stáje vstupují tři neznámí muži.

První dva byli ošlehaní vojáci v drátěných košilích, které jim sahaly až ke kolenům. Zastavili se beze slova po obou stranách vrat a jejich osmahlé, plavými vousy zarostlé tváře byly prosté jakéhokoli výrazu. Mezi nimi stanul třetí muž: elegantní, v tmavé kůži oblečený chlapík, podle na první pohled drahé tmavomodré pláštěnky s kapucí to byl velmož z nejvyšších vrstev. Přátelsky se usmíval na všechny strany a jeho pohled se stočil k Sigibertovi:

„Výborně,“ zahlaholil vesele, „už dlouho čekáme na někoho, kdo by přijel z jihu po zemské stezce!“

„Ano?“ odpověděl pomalu Sigibert. „To je skutečně pozoruhodné!“

Klidně se rozkročil přímo proti příchozí trojici a hlavou mu začaly probíhat možnosti, jak situaci řešit. Instinkt signalizoval nebezpečí, a on musel na první pokus dobře vyhodnotit, kterého z protivníků musí vyřadit z boje jako prvního, pokud má vůbec z té šlamastyky nějak rozumně vyváznout. Pokud jej tedy ti tři vůbec hodlají napadnout. Jeho ruka maně zabloudila k rukojeti meče, načež oba vojáci bleskově učinili totéž.

„Nenene, nic takového!“ zvolal velmož a rozpřáhl ruce jako Spasitel na kříži. „Rád bych si s tebou jenom promluvil, nic víc! Potřebuju pár odpovědí na pár otázek, to je všechno…“

„Dobrá, pane,“ odvětil Sigibert a nechal ruku klesnout. „Záleží na tom, kdo se ptá.“

„Ach, ano,“ usmál se neznámý, „jsem Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji, a mám zde nějaké věci k vyřízení. Potřebuji pár informaci, velmi by mi to pomohlo!“

„Tos tedy vážil dalekou cestu z domovského kraje, můj pane,“ uklonil se Sigibert na znamení úcty. „Jsem ti samozřejmě plně k službám a rád ti pomohu, i když nevím, jak by ti mohly být moje chabé vědomosti k užitku?“

„Hm, jsi zdvořilý,“ usmál se Hartman. „Kdo a odkud jsi, smím-li se ptát?“

„Odpusť mi, pane, moji neomalenost,“ omluvil se Sigibert. „Jsem Sigibert ze Sichelbachu a jsem ti k službám.“

„Ale?“ rozzářil se pan Hartman, „to je zajímavé! Jsi Němec, ale hovoříš česky úplně bez přízvuku! To je opravdu pozoruhodné! Když jsem tě prve poslouchal, byl bych soudil, že jsi odněkud z jižní Moravy, od Bítova nebo tak nějak. To jsem opravdu nečekal!“

Sigibert se pousmál a podrbal se na nose.

„Němec, říkáš?“ odvětil pomalu. „Já jsem vždycky měl za to, že Němci žijí v Německu, no a já, stejně jako celý náš rod od pradávna, kam až lidská paměť sahá, žijeme v Čechách, i když na Moravu to vlastně máme, co by kopec přešel. A i když v tuhle chvíli je můj rodný kraj součástí Rakouska, nebo spíš původně Východní marky, kam jej přisoudil kdysi dávno císař Fridrich blahé paměti!“

Hartman jen údivem zamrkal.

„Takže bys nakonec s tím Němcem mohl mít pravdu,“ usmál se Sigibert. „Ale já se považuju spíš za Čecha. Ostatně čeština je můj mateřský jazyk, moje máti pocházela z Moravy, jak jsi správně poznal, je vidět, že máš dobrý přehled!“

Na pochvalu reagoval Hartman jemným úsměvem a pokývnutím.

„I já jsem si našel ženu na Moravě,“ pokračoval Sigibert, „takže doma mluvíme česky s dětmi i mezi sebou. Je to logické, protože v odlehlém lesním kraji, kde žiju, není příliš mnoho žen na výběr,“ přátelsky se ušklíbl. „Na českou stranu je to do obydlených krajů přece jenom hodně daleko, zatímco na Moravu je to mnohem blíž a taky lepší cestování. A Moravanky jsou moc pěkné,“ zazubil se Sigibert.

Než stačil Hartman otevřít ústa k nějaké odpovědi, ještě rychle dodal: „Ale německy umím samozřejmě taky, znalost němčiny se předává po otcovské linii, a jméno Sigibert se v našem rodě dědí po generace… V pohraničí je němčina nezbytná. I když třebas Rakušáci se nám smějí, že ta naše hatmatilka ani žádnou němčinou není.“

„To, co jsi říkal o rozhodčím soudu císaře Fridricha, to je zajímavé,“ opáčil Hartman. „Už jsem o tom něco zaslechl,“ dodal neurčitě. „Ale o hradu Sichelbachu nevím nic! A troufám si říct, že ani v dvorské kanceláři o něm nic nevědí. Takže Kuenringové, respektive Zobingové si na pomezí postavili další hrad? To tedy bude mít král Přemysl opravdovou radost. Pověz mi prosím něco o svém hradě? Kolik má poddanských vesnic?“

Teď překvapením zamrkal Sigibert. Ale pak se rozesmál.

„Hrad Sichelbach, říkáš?“ smál se, až mu tekly slzy.

„Odpusť mi, můj pane, moje veselí! Sichelbach není žádný hrad. Dokonce ani opevněný dvorec. Je to jenom statek – ale jak říkáme s hrdostí, svobodný statek. A nemá ani ohradu okolo sebe.“

„No a kolik těch vesnic k němu patří?“ zabručel Hartman.

„Žádné, pane,“ ujistil ho Sigibert. „Opravdu žádné. Skutečně! Abys měl lepší představu, jak to u nás chodí… Můj statek Sichelbach je hospodářství obklopené ze všech stran neúrodnou podmáčenou krajinou, je to něco jako ostrov uprostřed blat, chcešli, a osídlení v okolí je opravdu řídké. Žádné vesnice by se tam neuživily. V okolí je rozeseto několik podobných statků a všechny jsou obydlené opravdu dlouho, snad od věků. Takhle se prostě v našich lesích žilo odedávna, vesnice jsou vynálezem nové doby, abych tak řekl.“

Hartman si jej zkoumavě prohlížel: „To je zajímavé, pokračuj.“

„Na rakouské straně je to ale jiné. Z jihu od Dunaje přibývají osadníci a zakládají v lesích další a další vesnice. Kolonizace se už pomalu dotýká dávné zemské hranice. Takže tam je vesnic dost a dost.“

„Takže ty nejsi šlechtic,“ přemítal Hartman. „Asi mne spletlo, že nosíš meč. To je u nás znakem urozenosti.“

„U nás, můj pane,“ odvětil Sigibert, „nosí meč ten, kdo ho umí udržet v ruce. A zatím se nenašel nikdo, kdo by mi ho chtěl vzít.“

Pohlédl tázavě na Hartmana, který náznak pochopil, ale nechal bez odezvy.

„Jsi tedy sedlák,“ shrnul Hartman „Kterému pánu sloužíš?“

„Můj statek je svobodný, nepatří tedy žádnému dalšímu pánu, kromě krále. Držba naší půdy je zaručena dávným ediktem a zatížena zemskou robotou, takže my sedláci na zemské stezce máme za povinnost hlídat zemskou bránu, chránit kupce a starat se o průjezdnost. V době války máme stavět přeseky a obtěžovat útočníky. A za to držíme své statky – a samozřejmě nosíme zbraň.“

„Budiž,“ mávl rukou Hartman. „A ten dávný edikt, to je co zač?“

„To je výnos, který vydal císař Karel jako ustavení správy poměrů na zemských stezkách. V té době náš kraj spadal pod jeho panství.“

„Císař Karel? Jaký císař Karel? Myslíš snad Karla, císaře Římanů a Franků? Před staletími?“

„Ano, to je on!“

Teď to byl na oplátku Hartman, který se rozesmál: „To bys mne pobavil! Kdeže je císař Karel blahé paměti?“

Pak se ale smát přestal a zeptal se podezřívavě: „Tys ten výnos viděl? Na vlastní oči? Měl jsi ho v ruce?“

Mávl rukou. „Ale co to plácám? Jistě neumíš číst a nerozeznal bys dlužní úpis od milostného psaní!“

Sigibert se zamračil. „Číst tedy umím!“ Hartman jen údivem zamrkal. „Rozhodně umím číst natolik, abych rozeznal dlužní úpis od milostného dopisu, jak říkáš. Ale máš pravdu, výnos jsem na vlastní oči neviděl. Odvolává se na něj ale široko daleko tolik lidí, že někde být musí. Například v císařské kanceláři by mohl být. Jednou jsem se na to ptal v Melku, v klášteře, když jsem tam měl cestu. A tam mi dokonce řekli, což by tě mohlo zajímat, že výnos stále platí, i když je starý přes čtyři sta let. Pokud prý nebyl výslovně zrušen, je stále platný.“

„Do právních výkladů se s tebou pouštět nebudu, když jsi tak vzdělaný,“ odvětil Hartman ironicky. „Řekni mi ale jedno. Místní Němci, nebo chceš-li místní Češi, co někdy mluví německy, asi docela uvítali, když se jejich domovina dostala pod rakouskou správu, nebo ne?“

Sigibert se na Hartmana zkoumavě zahleděl a po malé chvíli řekl: „Nemůžu mluvit za ostatní, tak dobře se neznáme, ale odhadoval bych, že jejich pocity jsou stejné jako moje.“

Nadechl se a pokračoval: „Já z toho nijak nadšený nejsem, i když mne se to příliš netýká, protože sídlím na sever od zemské stezky. Tedy zatím se mne to netýká. Protože nakonec mne to asi dožene taky. Jde o to, že kolonizace, která přichází od jihu, jak jsem už před chvílí říkal, se zakusuje hloub a hloub do pohraničního lesa. A ty jistě víš, můj pane, jak to chodí…“

„Snad vím,“ přisvědčil Hartman.

„Nejprve se do knih připíše příslušný újezd, velké území, kde má být vysazena nová vesnice, včetně plužin a celkového katastru, který má sloužit k její obživě.“

Hartman mlčky přikývl.

„Pak se sežene lokátor. Jsou celé rody lidí, kteří se takto živí. Umějí prostě věci zorganizovat a zařídit. A umějí číst, vyznají se v listinách a právu. Seženou nové osadníky. Těch je taky všude dostatek, protože rolnické statky se nedají donekonečna dělit mezi syny hospodáře, takže mladší synové hledají obživu jinde. Osadníci založí novou vesnici a lokátor se stane rychtářem. Vesnice je na určitou dobu osvobozena od všech dávek a platů. A tak to jede dál a dál ve velkém.“

Hartman opět přikývl.

„Vtip je v tom, že plánování nových kolonizačních újezdů se děje bez ohledu na lidi, kteří již v místě žijí.“

Hartman povytáhl zvědavě obočí.

„Jde o to,“ pokračoval Sigibert, „že lidé žijí na příhodných místech již od pradávna. Místa u pramenů dobré vody a podobně jsou osídlená už dlouho, i když osídlení není husté. Lesní statky jsou roztroušené daleko od sebe a sedláci pochopitelně považují půdu za svůj majetek – už od pradávna, stejně jako já a můj rod.“

Hartman přikývl.

„A teď se najednou sepíše listina, kde je osvědčeno černé na bílém, že něčí statek je součástí velkého kolonizačního újezdu, který patří někomu hodně mocnému. Klášteru nebo nějakému hraběti, Kuenringům, Zobingům – co já vím komu? A není odvolání.“

„Ano, tak to chodí.“

„Vždy se argumentuje tím, že stará privilegia v nové době nemají již žádné opodstatnění, že svobodní sedláci, kteří dříve za držbu půdy sloužili ve vojsku, už jsou přežitek, že dnes v rytířské době se válčí na koni a podobně. Zemská robota na zemské stezce prý také již není potřeba, nové panstvo si vše prý zařídí za pomoci žoldnéřů, kteří se vyznají ve vojenském řemesle. A na to všechno jsou samozřejmě potřeba peníze. Takže kolonisté, hosté, hospites, jak se píše v právních listinách, kteří budou platit pravidelné platy z propůjčené půdy, jsou mnohem užitečnější než svobodní sedláci, kteří jen zbytečně vyčnívají z řady a dělají nepatřičný rozruch.“

„Rozumím. Dovedu si to živě představit. Možná se likvidaci svobodných sedláků dá nějak šikovně napomoci?“

„Vidím, že se vyznáš, můj pane,“ zabručel Sigibert se sklopenýma očima. „Stačí, když se ke kolonizaci cíleně vybírají lokality se starším osídlením. Odpadne tím hledání dobré vody, půda je z větší části již vyklučena a původní usedlíci se prostě vyženou nebo i zlikvidují při nějaké nenadálé nehodě v lese. Ne že bych zrovna tohle slýchal často, ale stane se to. Ale musím po pravdě říct, že pár se jich na rakouské straně i zachránilo a hospodaří dál – ale nevím, za jakou cenu,“ ušklíbl se.

„Takže ty se domníváš,“ řekl Hartman, „že když to tak bude dál pokračovat, tak se to dostane až k Sichelbachu?“

„Mezi Sichelbachem a zemskou stezkou, respektive mezi Sichelbachem a blížící se rakouskou kolonizační doménou, je rozlehlý močál. To je samozřejmě komplikace, a hodně náročná práce. I když dovedu si představit, že i močál by se dal vysušit, když na to přijde. Slyšel jsem, že někde daleko na západě, až u moře, močály vysoušet umějí, takže by to dokázali i tady, když o to někomu opravdu hodně půjde.“

„Máš tedy vcelku přehled, to musím uznat,“ přikývl Hartman.

„Ale určitě se na to nijak netěšíme. A taky si myslím, že podmáčená krajina má svůj strategický účel.“

„A to?“ zeptal se se zájmem Hartman.

„Například zpomalí průchod nepřátelského vojska zemskou bránou. Z obou stran, samozřejmě. A taky,“ zazubil se. „Za doprovod nebezpečnou krajinou jsou kupčíci ochotni sáhnout hlouběji do měšce.“

Hartman se zasmál a přikývl.

„Když to tady bude vypadat jako na protějším břehu Dunaje,“ navázal Sigibert, „kde je jedna vesnice za druhou, skoro žádné lesy a široká bezpečná silnice, tak žádní průvodci nebudou potřeba. A kam bychom takhle přišli?“

Sigibert vypjal hruď a se širokým úsměvem prohlásil: