MEYROVO SKLO

MARTIN SICHINGER

MEYROVO SKLO

KAM PŘED RUDOU ARMÁDOU SCHOVÁTE SVŮJ POKLAD?

65. POLE

© Martin Sichinger, 2014

Illustrations © Ivan Brůha, 2014

© 65. pole, 2014

ISBN 978‒80‒87506‒50‒9 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒51‒6 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒56‒1 (ve formátu MOBI)

Maritě Haller, Jitce Lněničkové a Deborah Truitt –
třem sudičkám šumavského skla

PROLOG
SPECIALISTÉ
SRPEN 1968

Heinrich Pankrátz minul sklářskou hospodu Na Fišerce, kterou před sto sedmdesáti lety nechal postavit majitel vimperské sklárny Josef Meyr.

Na oknech hospody, vníž Meyr uprostřed svých dělníků zemřel se sklenicí piva vruce, už zase vlála prostěradla snápisem: OKUPANTŮM ANI LOKA! Hostinský je včera sundal avětšina sklářů mu dávala za pravdu, nechtěli, aby jim ruské tanky rozstřílely hospodu.

Jenže přes noc se našel odvážlivec, který je znovu vyvěsil.

Pankrátz odbočil zhlavní ulice ke sklárně, na jejímž dvoře stála dodávka Strejdy Chlebíčka, což znamenalo, že se ve fabrice zase chystá nějaká oslava. Prošel vrátnicí lemovanou řadami otevřených skříněk, do kterých se při příchodu aodchodu zastrkovaly zaměstnanecké karty. Za vrátnicí visely na nástěnce obvykle výstřižky znovin oPankrátzovi nebo jeho synu Fredovi, protože redaktor okresních novin jejich práci obdivoval, akdykoli si někdo stěžoval, že němečtí skláři nemají ve sklárnách co pohledávat, zastával se ho ředitel před nástěnkou se slovy: Víte, co by řekli lidi? Podívejte, jak se oněm píše!

STRÁŽCE DÁVNÝCH ŘEMESLNÝCH TRADIC

NEJVĚTŠÍ BRUSIČ ŠUMAVY

Dnes ovšem byly články oPankrátzích zakryté fotografiemi sovětských tanků. Uvchodu do společenské místnosti minul vitrínu se sklem, které získalo velkou cenu na světové výstavě vBruselu vroce 1935.

„Riederer?“ zeptal se Pankrátz brigádnice, která procházela kolem vitríny.

Dívka kývla ke společenské místnosti. „Riedererová je vevnitř, schůzujou už od rána anikoho tam nepouštěj,“ řekla, ikdyž věděla, že jí Pankrátz nebude rozumět, ale výraz schůzujou znal Pankrátz víc než dobře.

Pak se jako každé všední ráno svého života vydal do brusírny.

„Všichni víte, co se stalo.“

Ředitelem bývalé vimperské sklárny Meyr Neffe, přejmenované po Únoru na Sklárny Bohemia, byl Jaroslav Melnik. Ranní provozní schůzi nezahájil jako obvykle průšvihem ve fabrice, nýbrž politikou.

„Jo. Bude válka sIvanem. Prej nás vláda vyhlásí za mrtvý město– vyklidíme ulice při průjezdu tanků abudeme dělat, že Rudá armáda neexistuje,“ prohlásil Fajfr.

„To nám jako daj befel, ať se všichni zalígrujem doma aděláme mrtvý brouky?“ zeptal se Schüssel.

„Jo.“

„Půjdeme do stávky. Das ist eine Schweinerei!“ vykřikl brusič Schwamberger. Byl to Němec-komunista, takže ho nemuseli schovávat jako ostatní specialisty.

„VProstějově prej včera všechny továrny stávkovaly.“

„To jsou borci!“

„Akorát že je dneska všechny postavěj ke zdi azastřelej. Víš, co se stane, když tě Rusáci zabijou?“

„Ne.“

„Na pohřeb přiletí ruskej vrtulník, bude ti kroužit nad hrobem ashazovat letáky vo tom, že máš milovat Internacionálu, proletariát a…“

„Kde je Daňha?“ přerušil ho Melnik.

„Eště nepřišel.“

„Nejspíš háže po Rusákách kamení ztý jeho zahrádky.“

„Chtěla jsem se zeptat na obědy. Vozí nám to zJitony studený aženský vbalírně si stěžujou,“ utnula komunistka Kadlecová narážky na sovětské vojsko.

„Poslouchejte mě dobře,“ Melnik vstal. „Dneska ráno volali zokresního výboru zPrachatic. Chystá se knám návštěva.“

„Jaká návštěva?“

„Bratrská delegace. Ruskej plukovník sdoprovodem.“

Ve společenské místnosti zavládlo ticho.

„Co chtěj?“ zeptal se Fajfr.

„Prohlídnout si sklárnu. Přemlouval jsem je, aby je poslali do tiskáren, ale tisknou zrovna pro Artii francouzský aanglický knížky, avazbuce tam nemaj ani řádku.“

„Ataky je vtiskárně šťára Státní bezpečnosti,“ dodal Schwamberger, jehož bratr pracoval vtiskárnách jako sazeč. „Sotva dotiskli Doznání Artura Londona, hned přijeli zPrahy dva tajný stím, že se má všechno zničit, takže chlapi tam maj co dělat, aby aspoň pár knížek poschovávali po městě.“

„Tak vidíte, návštěvě těch vojáků se prostě nevyhnem. Hlavním úkolem je zabránit provokacím auklidit německý specialisty. Teda kromě tady Karla, že jo.“

Zaměstnanci zasvěceně přikývli.

„Aco stou stávkou?“ zeptal se Schwamberger.

„Nesmíme bláznit. Myslete na skláře před náma, myslete na děti avnoučata, který máte naučňáku. Slíbili jsme si, že budem sklo dělat navěky, atak ho taky navěky dělat budem.“

„Akorát že budem vypadat jak kolaboranti,“ namítl Fajfr. „Aeště si do fabriky pustíme ruský generály. Bůhvíkolik Čechů cestou sem vodkrouhli.“

„Vstoupil jsem kvůli vám do strany,“ namítl Melnik, ale hned zmlkl, protože naznačovat, že mu jeho podřízení něco dluží, byla chyba. Jako všichni ředitelé malých podniků musel obezřetně kličkovat mezi požadavky strany, ministerstva ipodnikového ředitelství vPoděbradech, které se mu snažilo přetahovat nejlepší pracovníky apřebírat bohaté arabské zákazníky.

Melnikovým tajným snem bylo prosadit obchod se západním Německem. Bavorské sklárny jako Schott nebo Nachtmann, sídlící pár kilometrů za hranicí, by mohly zajistit ohromný přísun objednávek, anavíc by se přes ně mohl Vimperk dostat kobchodům, které dělával před válkou sobchodním řetězcem Tiffany’s.

„Já se taky cejtím jako zrádce. Jenže fabrika ato, že ji můžem zase postavit na nohy, je důležitější než my všichni tady. Navrhuju tohle: Přivítáme je apostaráme se, aby nevznikla žádná provokace. Jste pro?“

„Já jo,“ přikývla Kadlecová, zatímco ostatní nespokojeně mumlali.

„Ať se bude dít cokoli, prosím vás všechny do jednoho, abyste se nedopustili nějaký nerozvážnosti. Amyslete si omně, co chcete,“ uzavřel svůj proslov Melnik apohlédl na Riedererovou, která zatím neřekla ani slovo. Byla to brusička zvyklá lidem říkat všechno na rovinu askláři si jí vážili.

Riedererová váhavě přikývla. „Dobře, budem dělat, že se nic neděje. Asi je to nejmíň blbý řešení ze všech.“

„Bratrskou návštěvu si beru na starost já,“ pokračoval Melnik. „Bude to generál, tři další šajby apolitruk. Kadlecová mi snima pomůže. Chlebíčky jsem už objednal.“

„Vkolik přijedou?“

„Vjedenáct.“

„Vdeset čekáme exkurzi,“ oznámila Kadlecová. „Máme nahlášený děti ztábora na Kubově Huti.“

„Nedá se to odvolat?“

„Ne, máme snima družbu, jsou už na cestě, navíc už vyklidili tábor, aděti pak vezou domů do Krumlova. Ale ty provedem, než návštěva dorazí, za hodinu to stihnem.“

„Tak jo. Nemáme něco, co bysme mohli dát Rusákům kpití?“

„Ženský vbalírně schovávaj šumavský bylinný.“

„Kde?“

„To vám nemůžu říct, nebo mě zabijou. Ale naservírovat jim šumavský salpou bysme mohli.“

„To nejde, to je málo internacionalistický.“

„Jak to?“

„Alpa je českej vynález ašumavský taky.“

„No jo, sakra. Tak pošlete nějakou brigádnici koupit vodku nebo gruziňák, kdyby se vofrňovali.“

„Víte vůbec, že podle rozkazu ministra obrany jim naši vojáci nesmí podat ani sklenici svodou? Aco děláme my, kristepane? Servírujem jim chlast,“ zařval Fajfr.

„Jsme banda kolaborantů,“ uzavřel to Schwamberger.

Odvě hodiny později začala schůzka se spřátelenou vojenskou silou. Politruk byl štíhlý hnědooký mladík. Kdyby si nechal narůst dlouhé vlasy asvlékl uniformu, klidně by si mohl stoupnout skytarou kmikrofonu azazpívat pár písniček od Rolling Stones.

„Súdruhovia!“

Kadlecová si významně odkašlala.

„Asúdružky!“

Kadlecová se významně usmála.

„Chcel by som vám naozaj všetkým poďakovať za toto slávnostné privítanie. Bol som vybraný ako sprievod našej delegácie, lebo vaše mesto ako rodák zDetvy veľmi dobre spoznám.“

Detva byla Vimperku přidělena jako partnerské město, které se pyšnilo partyzánskou tradicí získanou vposledních měsících války.

Vimperk nemohl na oplátku partyzány poskytnout, protože tu žádný partyzán nikdy nežil, což slovenské spoluobčany neustále ohromovalo.

„Súdruh generál tu, aj jeho vojaci, si naozaj vážia vašu pomoc. Je pekné, keď sa ujedného stola stretnú naši sovetskí bratia, my, Slováci, avy, Česi.“ Kdovíproč se podíval na Fajfra, který byl napůl Maďar anapůl Němec.

„Tunajšie vimperské kasárne sú dôležitým strategickým bodom, ako jediné kasárne vČechách neprekračujú žiadne verejnokomunikačné body avybudovanie týchto kasarní na začiatku päťdesiatych let bolo najdôležitějším bodom vmodernom osídleni Šumavy. Iste všetci dobre viete, aký nápis zdobí naše nové kasárne.“

„NO PASARÁN!“ vykřikla Kadlecová jako školačka vprvní třídě, potěšená, že ji někdo vyvolal.

Riedererová si znechuceně poposedla.

Melnik ustaraně zamrkal, protože už přišel na to, že je stokrát jednodušší řídit muže než ženy.

„Hej, aslávny nápis NO PASARÁN znamená, že naši nepriatelia neprejdú… Súdruhovia…“

Kadlecová znovu zakašlala.

„… asúdružky. To, že ste tuná, naozaj znamená, že túto politiku rešpektujete. Pripijme si na začiatok našej spolupráce vaším slávnym nápojom, šumavským bylinným na oslavu...“

Než stihl dokončit svůj proslov apozdvihnout sklenici, Riedererová vstala.

Politruk zmlkl.

Zdálo se, že Riedererová chce něco říct, nemotorně se otřásla azdvihla ruku ke krku, jako by omylem něco spolkla. Potom se vydala ke dveřím, vzala za kliku, očima přelétla všechny své kolegy, avyšla na chodbu.

Vimperští skláři seděli jak zařezaní.

Melnik zblednul aFajfr si poposedl.

Vlastně ani nevěděl, proč vstává. Sovětský generál nevypadal jako zabiják. Vypadal jako člověk, který touží po jediném: aby socialismus mírumilovně kvetl vpodobě, jakou představovaly rozkazy zKremlu, aaby byl soudruh Leonid Iljič Brežněv permanentně spokojený.

Přesto Fajfra cosi proti jeho vůli postavilo na nohy.

Pohlédl na generála, pak na politruka, anáhle se mu zdálo, že se jeho myšlenky derou na povrch, jako by zjeho vědomí vytryskl nezadržitelný pramen upřímnosti.

Nadešel čas říct, co si myslí.

Melnik na něj ale pohlédl stakovým zoufalstvím, že Fajfr jen vstal aklidně, jako by si šel pro cigarety, došel ke dveřím.

Vzal za kliku avyšel na chodbu.

Schwamberger zdvihl sklenici, aaniž se napil, ji zase postavil na stůl.

Ani on nepronesl jediné slovo, pohlédl na generála ina politruka, přikývl, jako by říkal, že si je jejich přítomnosti plně vědom, vstal aopustil místnost.

„Pažalujsta!“ vykřikl Melnik arozhodil rukama. Na čele se mu zatřpytily kapičky potu, apřesně vté chvíli vstal iSchüssel avydal se ke dveřím.

Melnik sKadlecovou osaměli na své straně stolu.

Všechno, oco se snažili, se ocitlo vtroskách.

Vimperská sklárna se rozhodla spáchat sebevraždu.

Heinrich Pankrátz vstal od brusičského stolu, zívnul, protáhl se avydal se do skladu, aby si vyzvedl sklovinu, když vtom uviděl, jak ze dveří společenské místnosti vychází Riedererová.

Tvář měla bledou, třásla se asahala si na krk.

Za ní vyšel Fajfr.

Pankrátz se nemusel ptát, co se stalo. Výrazy, které říkaly: Tohle si pěkně odskáčem, vídal snad každý den svého života.

„Jitko, jsi jediná slušná ženská, kterou máme. Kdyby nebylo tebe…,“ začal Fajfr.

„Já jsem nechtěla,“ vykřikla Riedererová.

„Nechtěla?“

„Prostě mi nějak zaskočilo.“

„Zaskočilo?“

„Byl tam hroznej vzduch anajednou se mi udělalo blbě. Tys to necejtil?“

„Ne.“

„Málem jsem se pozvracela. Mejou se ty Rusáci vůbec někdy?“

Ze společenské místnosti vykročil Schwamberger. „Málem mě ztěch mongolů trefil šlak.“

„Vážně jsi to nechtěla udělat?“ zeptal se Fajfr nevěřícně.

„To bych Melnikovi přece nikdy neprovedla! Proč jsi utekl ty?“

„Asi jsem toho měl už po krk.“ Na chvíli se na sebe podívali jako dvě děti, kterým došlo, že udělaly, co neměly.

„No,“ připustil, „asi je pozdě to brát zpátky.“

Vtom okamžiku vypochodoval na chodbu iSchüssel: „Jsme zrádci. Eštěže máme tebe,“ pronesl kRiedererové, „jinak bysme si do konce života připadali jak poserové.“

„Chudák Melnik,“ pronesla Riedererová avšichni pohlédli ke dveřím. „Máte někdo cigaretu?“

Fajfr jí jednu podal. Mlčky došli do dílny, kde se na ně sesypali brusiči. Práce dnes stála, nanejvýš někdo vynadal brigádníkům.

Riedererová si stoupla zády kostatním, otevřela okno akonečně si zapálila.

Znízko ležících mraků se spustil déšť. Šedivé kapky dopadaly na betonový dvůr sklárny aposévaly beton drobnými čárkami, jako by do něj brousily návrhy schované stovky let vnebesích.

Nikdo mi neuvěří, že jsem nechtěla Melnika potopit.

Máma itáta mi říkali, abych se vyučila na brusičku, protože si vLenoře najdu práci abudu mít klid. Ajá si postavila hlavu ašla do Vimperka. Aklid už nikdy nenajdu.

Protože vždycky všechno podělám.

Odklepla popel do vánku auslyšela kroky, které se rozléhaly celou sklárnou.

„Chtěli volat do Prachatic,“ hlásil Fajfr.

„A?“

„Telefony nefungujou. Někdo prej strhnul dráty.“

„Co dělaj?“

„Jdou kbráně.“

„Iten politruk?“

„Toho nevidím, ten tam není. Ne, sakra, je tam.“

„Co je?“

„Teď se votáčej.“

„Votáčej?“

„Jo. Politruk nejspíš říkal, že se nikam nedovolá, agenerál je rudej jak Lenin. Páni, ten zuří! Ateď za ním jde Melnik!“

„Ten politruk tu už byl,“ prohlásil najednou Schüssel.

„Kdy?“

„Vbřeznu se slovenskou delegací.“

„Aco chtěl?“

„Vyptával se uvitríny na Meyrovo sklo.“

„Sakra!“

Pankrátz došel koknu asledoval, jak Melnik stojí před generálem, rozhazuje rukama asnaží se ho uchlácholit.

Ale bylo to stejné, jako by se postavil do cesty ruskému tanku.

Generál se otočil kvojákům, vydal krátký povel, ačtyři muži se samopaly zaujali pozici ubrány továrny.

Politruk otevřel zadní dveře auta, sklonil se ksedadlu, akdyž se znovu narovnal, držel vruce knihu, kterou Pankrátz okamžitě poznal.

Před dvěma lety se na návštěvu sklárny ohlásil německý fotograf se žádostí opovolení vyfotografovat si Meyrovo sklo, aloni se skláři dozvěděli, že se fotka objevila vknize, kterou vydali východní Němci stitulem TRADICE MODERNÍHO SOCIALISTICKÉHO SKLA.

Pankrátz se otočil kvitríně, vníž stálo šest sklenic zářivě červeného meyrovského dubletu. Šlo ohistorický dabl, tedy variantu skla, které bylo totožné soriginálem avyrábělo se pro případ, že by se původní sklo ztratilo nebo rozbilo. Ostatní dably vimperského skla se vprůběhu staletí poztrácely, včetně darů Marie Terezie pro výbavu Marie Antoinetty, darů habsburských panovníků Kateřině Veliké asnad všem papežům, ale poslední slavné meyrovské sklo střežil Pankrátz jako oko vhlavě. Věřil, že to je nejkrásnější sklo, které se kdy ve Vimperku vyrábělo. Během exkurze snad nebylo návštěvnice, která by se uvitríny nezastavila anevydechla: To je ale krása!

Horečnatě přemýšlel obezpečném úkrytu, ale nenapadalo ho jediné místo. Sklárna byla vlétě plná brigádníků, kteří často nechápali, co po nich staří Němci chtějí, aobčas se zatoulali do nejrůznějších částí sklárny, kam nikdo dlouhé měsíce nevkročil.

Schová ho anějaký Čech mu ho ukradne.

Aikdyž ho neukradne, dostane strach. Svýjimkou Fajfra, Schwambergera, Riedererové aSchüssela každý uvěří, že se Rusové oMeyrovo sklo postarají aže ho vpořádku vrátí.

Apak tu jsou ti, pro které okupace znamená jedinečnou příležitost– Kadlecová nebo jiný komunista ví, co se od nich očekává.

Německé sklo?

To je vám zcela kdispozici– hodláme zahájit novou, revoluční epochu československého socialistického sklářství.

Kadlecová dá všechno za to, aby se stala ředitelkou. Bude Meyrovo sklo hledat, dokud ho nenajde. Fabriku zná jako své boty, ví, kam ženské schovávají šumavské bylinné víno icigarety.

Pankrátz vyhlédl na dvůr. Dva vojenské gazíky stály na chodníku asi dvacet metrů od autobusu, kterým před hodinou dorazily na exkurzi děti ztábora na Kubově Huti. Ubrány sklárny hlídali čtyři vojáci. Ti dva, kterým viděl do tváří, byli vysocí, tmaví, asi dvacetiletí chlapci, nejspíš Kazaši nebo Turkmeni. Proslýchalo se, že je jejich velitelé připravili na boj sbundeswehrem číhajícím všumavských lesích.

Určitě budou prohledávat každého, kdo vyjde ze sklárny.

Atoho, kdo bude mluvit německy, jen tak nepustí.

Heinrich Pankrátz ajeho otec už schovávali meyrovské sklo před oddíly wehrmachtu, před revolučními gardami, před partyzánským oddílem Šumava2, před trofejním oddílem ministerstva vnitra, ipřed komunisty zvedení skláren zPoděbrad, avždycky pro něj měli předem pečlivě připravený úkryt.

Ale tentokrát se Pankrátz nechal ukolébat, protože se ředitelem sklárny stal Melnik, výjimečně slušný chlap.

Pankrátz sice promeškal šanci sklo schovat, ale vokamžiku, kdy mu pohled padl na tmavý ruský vojenský kabát, se cosi hluboko vněm vzepřelo.

Vždycky existuje způsob, jak věci propašovat nebo ukrýt. To se naučil od Kiliána Nowotného, Krále Šumavy, který zachránil život tisícovkám uprchlíků, iod tiskařů, kteří po městě už desítky let schovávali nerozmetané sazby avytištěné knihy, jako právě teď Doznání Artura Londona. Asklo se tady schovávalo už skoro osm set let, od chvíle, kdy ho vlesích nad Vimperkem začali první němečtí alchymisté vyrábět acírkev je obviňovala zčarodějnictví.

Rozhlédl se po dílně– skláři stáli uoken pohlceni divadlem, které se odehrávalo na dvoře. Vstal, roztáhl ruce, jako by zíval, avydal se kředitelově kanceláři.

Klíče od vitríny visely vedle dveří. Strčil je do kapsy avydal se zpátky. Minulo ho pár dětí, které pionýrská vedoucí postrkovala ke schodům, azezdola slyšel, jak Melnik cosi vysvětluje aKadlecová zvyšuje hlas, protože už začíná cítit svou šanci.

Ruský voják se samopalem se objevil ve dveřích na druhé straně chodby, aby obsadil nepřátelské území.

Pankrátz udělal krok kvitríně. Neměl žádný plán advacet metrů od něj stál voják se zbraní.

Kvitríně loudavě došlo asi šestileté děvčátko azastavilo se. Vlasy mělo mokré od deště apřes rameno mu visela plátěná taška, které Češi říkali žebradlo.

Na jeho ušpiněné látce byl našitý červenožlutočerný obdélníček, vlaječka Německé spolkové republiky.

Pankrátz už téměř udělal krok kdívence, ale pak si uvědomil, jak ho asi děvčátko vidí: starý neoholený chlap sprošedivělými nezastřiženými vlasy vroztrhaném svetru, který nosil od září 1948, kdy se tu naposledy zastavili jeho příbuzní zNěmecka.

Popletenej, plesnivej německej dědek tohle děvčátko vyděsí na smrt.

Má tu někdo děti?

Komunistka Kadlecová, napadlo ho, ata je dole svojáky.

Všuplíku jejího psacího stolu našel jen prázdné obaly od žvýkaček, lentilek ahašlerek.

Nakonec na dně nahmatal tyčinku, které Češi říkali kokosové řezy aNěmci kokosšézy. Vždycky, když Schwamberger vyhrál vhospodě vkartách, nakoupil dětem šézy– nikdy se totiž nenaučil vyslovovat ř.

„Ich,“ ukázal na sebe, „bin Heinrich. Du?“