Proč demokracie selhávají

Hynek Řihák

1. vydání

vydáno v listopadu 2025 jako 119. publikace

vydal Pavel Kohout (www.kknihy.cz)

ISBN 978-80-7570-241-8 (epub)

ISBN 978-80-7570-242-5 (mobi)

ISBN 978-80-7570-243-2 (pdf)

ÚVOD

V této knize se čtenář dozví, proč je možné, aby demokracie docela dobře selhávaly. Demokracie vminulosti selhaly už mnohokrát. Zmizely demokracie vestarém Řecku, hodně evropských demokracií zmizelo během 20. a30. let 20. století, vLatinské Americe demokracie občas také mizely amizí anení to tak dávno, co demokracie zmizely zněkterých rozvojových zemí. Idemokracie na Západě, zdá se, se počínají poněkud viklat. Roste tu všeobecná nespokojenost části lidí shospodářským aspolečenským vývojem jejich států. Zvětšuje se neklid anespokojenost mimo jiné is malou funkčností demokratického státu. Vtéto knize najde člověk důvody, proč demokracie může docela dobře selhat azaniknout. Demokracie je unás (a nejen unás) nahlížena jako posvátná kráva, která se nemá moc kritizovat, akterá je vzásadě, až na určité drobné úpravy, shledávána jedinou pokrokovou amožnou organizací života společnosti. Jakožto konec dějin akonečný systém. Což jsou přesně ty přídomky, které se přidávají kněčemu, co je (zdánlivě) setrvalé aneměnné, aco nereaguje na komplexní proměny společnosti, kterážto se neustále vyvíjí achvátá dál adál. Jsou to přesně ty přídomky, který obdrží každý systém vdobě, kdy už stojí jednou nohou vesvém vlastním hrobě. Taková situace je však dlouhodobě neudržitelná.

I. KAREL ENGLIŠ ODEMOKRACII AEGOISMUS VPOLITICE

Úvod

Od narození vynikajícího českého ekonoma azároveň ipedagoga apolitika Karla Engliše letos vsrpnu uplyne 140let. President Václav Klaus vesvé stati "Karel Engliš-padesát let od smrti" kjinému Englišovu výročí napsal, že vesvětle novodobých poznatků oekonomickém chování státu (a zejména ochování těch, kteří za stát rozhodují), které nám přinesla škola takzvané veřejné volby J. Buchanana aG. Tullocka adalších, se nám Englišovo pojetí státu - jako instituce sledující cíl "zdravého akulturního národa" - musí zdát jako příliš idealistické (1). To je bezesporu pravda. Nicméně sám Karel Engliš (1880-1961) vyjádřil několikrát pochybnosti opolitickém řešení problémů společnosti. Byť sám politické řešení do jisté míry považoval za nutné.

Karel Engliš byl vedle Františka Čuhela (2) jedním zmála českých ekonomů, kteří obohatili světovou ekonomickou vědu. Byl abývá řazen krakouské ekonomické škole (i když je to pravda myšleno vevolnějším smyslu). Známým se stal zejména svou teorií účelovosti lidského jednání.

Demokracie asledování vlastního zájmu

Psal se rok 1933 aKarel Engliš vydal včasopisu "Obzor národohospodářský" studii podnázvem "Demokracie astátní působnost". Vcitované studii se Engliš zabývá tím, jakým směrem vlastně bude působit demokracie: "Naše otázka je, jak bude působit důsledná demokratická soustava na působnost státu, zda směrem kindividualismu, či směrem ksolidarismu." (3). Solidarismem Engliš míní nucenou solidaritu skrze veřejný sektor případně isocialismus. Engliš stanovuje jeden důležitý předpoklad: "Předpokládáme vdalší úvaze ovlivu demokratické soustavy na působnost státu, že lidé zůstávají vpodstatě egoisty. Kdyby se změnili vdokonalé altruisty, změnila by se individualistická soustava samočinně abez donucení vsolidarismus: kdo miluje bližního svého jako sebe samého, nebude žít vnadbytku, má-li jeho bližní nouzi." (4). Nucená solidarita by tedy vlastně nebyla vůbec potřebná! Dle Engliše pak, pokud stát sleduje solidaristický účel, bude egoistickými demokraty špatně spravován, protože tito budou zřejmě shledávat něco jiného užitečným, než užitečným shledává solidarismus. "Egoisté budou zneužívat solidarismus; egoismus bohatých je povede do boje proti příspěvkům, egoismus podporovaných je bude svádět kzneužití. Zmocněnci, ucházející se ohlasy voličů, budou slibovat voličům to, co se jim subjektivně líbí, ne to, co objektivně prospívá celku, abudou podle toho zařizovati správu státu, aby obstáli ipři příštích volbách. Aprotože se líbí každému něco jiného - ikdyž objektivní prospěch celku je jeden - vzejdou strany aboje, soutěž ovoliče ao moc vestátě se všemi průvodními jevy soutěže, inekalé. Pravda se promění na 'pravdu velkého počtu', to znamená, že se shledá oprávněný zájem těch, kterých je více, akteří tedy mohou dát více hlasů. Demokracie se mezi egoisty stává nutně demagogií - metodou iobsahem; obsahem proto, že sleduje subjektivní místo objektivního blaha, metodou proto, že je pravdou velkého počtu anekalými prostředky." (5). Jinde vtextu Engliš píše, že: "Větší míru solidarismu vyvolá demokracie pouze za předpokladu, že se proto vytvořily psychické podmínky (smysl pro pospolitost, láska kbližnímu), ale pak solidarismus neruší svobodu individua, nemusí být vynucován. Pokud nejsou tyto psychické předpoklady, bude egoistická demokracie obstarávat inegativní solidarismus příliš se zřetelem na individuální zájmy, aproto špatně; zdar této její působnosti totiž závisí na intelektuálních amorálních kvalitách lidí." (6). Dalo by se říci, že by vlastně musel vzniknout nový demokratický člověk. Na okraj můžeme ještě dodat, že Engliš také došel ktomu, že demokracie je docela vrozporu se svobodou podnikání: "Individualistické hospodářství nesnese důsledné demokratické metody." (7).

Škola veřejné volby

Na základě uvedeného se dá říci, že Engliš tak předpokládá, že lidé budou mít iv demokratické politice snahu chovat se tak, jak se tomu děje na trhu. Čímž vlastně předznamenává pozdější školu teorie veřejné volby, která do zkoumání politiky zavedla prvek individua, které sleduje své zájmy. Škola veřejné volby totiž: "Používá nástroje ametody ekonomie kanalýze politického chování arozhodování. Toto rozhodování je, podle školy veřejné volby, podřízeno stejným ekonomickým zákonům jako chování jednotlivců směňujících na trhu asnažících se maximalizovat svůj vlastní, individuální prospěch." (8). Čili rozhodování je vpolitice podřízeno stejným ekonomickým zákonům jako chování jednotlivců, směňujících na trhu asnažících se maximalizovat svůj vlastní, individuální prospěch (9). Dvě původně zdánlivě rozdílné osoby - člověk politický ačlověk ekonomický byly touto školou studovány jako osoba jediná (10). Prvek individua, které sleduje své zájmy, postavila škola veřejné volby proti převládajícímu názoru, který tvrdí, že trhy alidskou činnost je nutné regulovat kvůli přílišné sobeckosti účastníků trhu tím, že se postuluje předpoklad, že veslužbě veřejnosti volič, úředník či politik budou sledovat tzv. veřejné blaho. Jde de facto ovzpouru proti převládajícímu Aristotelovskému úzu, že při své politické aktivitě člověk politický sleduje veřejný zájem (11). Ovšem škola veřejné volby se začala konstituovat až po druhé světové válce azejména od 50. let 20. století.

Nešlo oojedinělý Englišův názor. Ve své pozdní knize "Věčné ideály lidstva" Engliš napsal: "Čím více budou lidé altruisty adbát lásky kbližnímu, tím více budou, řídíce se svým subjektivním blahem, vytvářet poměry, které budou zavdávat méně důvodů ke kritice zhlediska sociálního ideálu, atím méně budou pociťovat omezení své svobody vsolidarismu. Pokud jsou lidé převážně egoisty, stanou se silnější protivníky solidarismu aslabší jeho přívrženci, ale také zegoismu, očekávajíce pro sebe zlepšení apomoc od silných." (12). Ve své brožuře "Theorie veřejných hospodářství" zroku 1929 (!) podobně Engliš uvádí, že solidarismus je representován hnutím socialistickým, hlavně dělnickým. Přičemž všeobecné hlasovací právo toto hnutí posilnilo. A: "Nemajetné třídy jsou solidaristy, puzeny jsouce egoismem, bohaté třídy jsou ztéhož egoismu jeho odpůrci." (13).

Engliš vjiž zmíněné knize "Věčné ideály lidstva" dále třeba upozorňoval, že mzdové záležitosti nemohou být předmětem demokratického rozřešení tj. hlasování zúčastněných, protože: "...průměrných apodprůměrných pracovníků je převaha, ati by rozhodli pro nivelizaci mezd sdůsledkem pro nivelizaci výkonů, snížení produktivity aživotní míry. Nemá-li se dospět ktěmto důsledkům, je nutno tuto nejdůležitější otázku národní kooperativy, odstupňování mezd aplatů, řešit autoritativně. Materiální funkce státu ajeho formálně politická konstrukce by se dostávaly do částečného rozporu." (14).

Stranické zájmy

Engliš předpokládal ito, že ipolitické strany vzásadě budou sledovat své politické zájmy. Ve své práci "Malá finanční věda" původně vydané roku 1929 napsal: "Ve státě, kde obstarávají vládu exponenti politických stran, pak jednak se nedostává správě odbornosti, jednak se mění představa oveřejném blahu vpředstavu oblahu příslušníků té které strany. Princip politické demokracie nesvědčí hospodářství... Ti, kdož spravují ústřední úřady astátní podniky, jsou zodpovědní svým voličům amusí se vykazovat činností, která by prospěla těmto voličům (politické straně) nikoliv státu, správě, podniku, protože by jinak nebyli voleni... Atak náleží ku podstatě státní správy určitá neekonomie, plynoucí zfaktu, že jest spravován politicky, což znamená vdůsledku: neodborně se zřetelem ke stranickým zájmům." (15).

Závěr

Samozřejmě vEnglišově době ekonomická věda nepokročila až tak daleko voboru zkoumání politiky, aproto vjeho textu najdeme, že egoismus slabších povede je ktomu, aby použili státní moc tak, aby donutila silnější, aby postoupili část své hospodářské moci slabším. Jmenovitě jde zejména ozrovnoměrnění majetku (16). Dnes víme, že voliči jsou schopni kontrolovat politicky typicky jen určitou apoměrně malou část ekonomických aktivit, jsou racionálně ignorantní (neinformovaní), racionálně iracionální či mají typicky jen částečnou znalost odopadech politických dějů. Trpí efektem krátkozrakosti, aže vpolitickém boji hrají významnou roli parciální zájmy azájmové skupiny. Atak dále (17). To vše vede ktomu, že mocní bohatí dokážou politiku často využít vesvůj prospěch, ktomu aby se stali ještě mocnějšími abohatšími, zatímco chudší apoliticky slabší bohatí voliči jsou se schopni prosadit jen vněkterých oblastech. Nicméně toto na Englišově přínosu vevěci sledování osobních zájmů vpolitice nic nemění.

I když byl Karel Engliš sám demokratem avlastně iMasarykovcem avěřil, že postupem doby kdemokracii lidstvo dospěje, vjeho pojetí se nemělo rozhodně hlasovat demokraticky ovšem, spíše mu šlo onějakou vyváženost mezi jednotlivcem acelkem (18). Každopádně dříve než se objevila škola veřejné volby, Engliš pochopil, že vpolitice se lidé řídí převážně svými vlastními zájmy. Adá se říci, že ze zpětného pohledu velmi dobře odhadl některé problémy demokracie.

Teprve omnoho let později přišla škola teorie veřejné volby stím, že učenci této školy zjistili, že lidé, kteří činí veřejná rozhodnutí, mají veskutečnosti své soukromé zájmy právě tak jako kdokoliv jiný. Jsou konec konců stejně lidmi; jednotlivci se nestanou náhle anděly, když dostanou místo vevládě. To neznamená nutně, že všechny aktivity ovlivňující vládní politiku jsou dány soukromými zájmy, jen to, že bychom neměli předpokládat, že lidé se chovají rozdílně na trzích zboží aslužeb od toho jak se chovají, když ovlivňují vládní rozhodnutí (19).

II. LUDWIG VON MISES: BYROKRATÉ SLEDUJÍ VLASTNÍ ZÁJMY AJSOU NEPRUŽNÍ

Misesova kniha „Byrokracie“ vyšla poprvé v roce 1944, tedy v době druhé světové války. Kniha se zabývá metodami „řízení“ na trhu (ziskový management) ametodami řízení v centrálně řízené ekonomice anebo smíšené a regulované ekonomice (byrokratický management, krátce byrokracie). My se zde podíváme právě na byrokratický management potažmo byrokraty. Moderní demokracie disponují dosti rozsáhlou byrokracií, vlastně historicky jednou znejrozsáhlejších. Aproto se jich problémy s byrokracií týkají také.

Mises rozumí v uvedené knize podpojmem byrokratický management (byrokracie) následující: „Byrokratický management je řízením, které spočívá v podřízení se podrobným pravidlům aregulacím, jež stanovuje nadřízený orgán.“ (1). Jinými slovy iniciativa podřízeného se musí náležitě řídit či řekněme spoutat. Mises sám nepovažoval byrokracii samu osobě za špatnou, ani dobrou. Říkal, že v některých oblastech jsou byrokratické metody nezbytně nutné (např. policie, výběr daní) (2). Upozorňoval však na expanzi byrokratického managementu do dalších sfér lidských činností (podnikání, soukromé aobčanské sféry). Na nahrazování ziskového managementu byrokratickým managementem (3). Fungování byrokratického managementu, spojeného nedílně se státem případně obcemi, je od ziskového managementu dle Misese zásadně odlišné. Není zde žádný výkaz zisků aztrát. Pokud někdo plýtvá spenězi firmy, ohrožuje dosažení zisku té části firmy, kterou spravuje, snižuje zisk firmy jako celku aohrožuje své vlastní zájmy (svoji pozici, příjmy atd.). Vpřípadě vládní organizace je tomu jinak: "Ve veřejné správě neexistuje pojítko mezi příjmy avýdaji. Veřejné služby pouze utrácejí peníze." (4). Příjem není získáván prodejem zboží aslužeb na trhu, je získáván díky vynucování zákonů. Příjem tak nesouvisí přímo sposkytovaným produktem. Pokud se však nezískávají příjmy za zboží aslužby jejich prodejem, znamená to následující: "Byrokratický management je metoda řízení uplatňovaná voblasti správních vztahů, jejíž výsledek nemá na trhu peněžní hodnotu." (5). To neznamená, že výsledek nemá vůbec žádnou hodnotu, ale to, že pro daný produkt neexistuje skutečná cena. Ana tom nemění nic ani skutečnost, že některé zboží aslužby jsou vládou či městem prodávány za nějakou úředně stanovenou (zpravidla asi za nízkou) arbitrární cenu. Mises tak mohl svoji definici byrokratického managementu doplnit ovelmi důležitý dodatek: "Byrokratický management je řízení vztahů, které nemůže být ověřeno ekonomickou kalkulací." (6). Dokáže si s tím byrokratický management nějak poradit?

Byrokratický management musí řešit podobně jako ziskový management problémy, které plynou ze vzácnosti výrobních faktorů: "...každá služba může být zlepšena pomocí zvýšení výdajů. Bez ohledu na možný skvělý stav nemocnic, podzemní dráhy či vodovodních služeb by manažer vždy dokázal tyto služby zdokonalit, jen kdyby měl kdispozici potřebné prostředky." (7). Je nasnadě, že kdyby měl manažer-byrokrat volnou ruku, staly by se náklady pro veřejné rozpočty neúnosné, aproto: "...jediným prostředkem, jak učinit manažera odpovědným jeho nadřízenému - státní pokladně - je omezit jeho svévoli pomocí pravidel apředpisů." (8). Krátce řečeno je nutné zavést byrokracii.

Problém vzácnosti je tedy tímto více či méně vyřešen. Naneštěstí zavedení byrokracie však neřeší problém toho, co se vzácnými výrobními faktory přednostně produkovat, tak aby byly uspokojeny nejnaléhavější potřeby občanů. Problém snemožností provádět ekonomickou kalkulaci je pro byrokracii neřešitelný, protože: "Tam kde nejsou trhy anásledkem toho ani tržní ceny výrobních faktorů, nemáme žádné prvky kalkulace." (9). Nemáme-li možnost použít kalkulace, nejsme schopni říci, zda naplánovaný aprovedený projekt (z nespočetně jiných projektů), se nejlépe hodil kuspokojení nejnaléhavějších potřeb občanů. "Úspěch anezdar zůstávají nerozeznány vetmě." (10). Vkostce řečeno: "V případě hodnocení užitečnosti služeb úřadu však žádný způsob zjištění úspěšnosti či nezdaru pomocí kalkulace nemáme." (11). Podobné je to ise státním podnikem arozdílným vnímáním ztráty uněj au čistě soukromého podniku (12).

Mises uvádí vedle nemožnosti provádět ekonomickou kalkulaci iněkteré další rysy byrokracie. Vbyrokratických strukturách platí stejně jako vnebyrokratických strukturách, že existuje omezený počet žádaných pracovních pozic. Tudíž izde existuje při obsazování těchto pozic konkurence - soutěž. Tato má však modifikovanou podobu oproti soutěži na volném trhu: "V případě kapitalistické varianty soutěže se budou lidé na trhu předhánět, kdo nabídne lepší alevnější zboží. Byrokratická varianta spočívá vintrikách na "dvoře" těch, kteří jsou umoci." (13). To platí nejen pro vysokou politiku, ale ipro obyčejné úřady. Typickým rysem je iproblém skvalifikací. Navštěvování škol, absolvované zkoušky, roky strávené vnižších pozicích nekvalifikují nutně člověka klepší práci. Horší však je, že hlavním zájmem úředníků je vyhovět těmto formalitám na místo co nejlepšího plnění stanoveného úkolu (14). Také striktně podřízená pozice, která je vbyrokracii nezbytná - jinak by si manažer-byrokrat mohl dělat, co chtěl - zabíjí ambice ainiciativu, vede kvyhýbání se inovacím azdokonalování (15). "Zaměstnání vestátní správě nenabízí příležitost pro uplatnění osobního talentu anadání." (16). Zato vede ke slepému dodržování dekretů, nařízení ainstrukcí (17).

Jako zvlášť závažný problém se Misesovi jeví to, že byrokrat je zároveň voličem. Je tak současně zaměstnavatelem izaměstnancem. Avšak jeho zájem jako zaměstnance převyšuje jeho zájem jako zaměstnavatele. "Byrokrat jako volič usiluje mnohem více ozvýšení platu než oudržení vyrovnaného státního rozpočtu. Jeho hlavní snahou je co možná nejvíce nafouknout objem výplat." (18). Čím více lidí je na výplatní pásce státu, tím hůře. Profesor Šíma zcela oprávněně upozorňuje vesvé předmluvě kMisesově knize, že tímto argumentem předešel Mises omnoho let "školu veřejné volby" (19). Ne nepodstatným problémem je také ta skutečnost, že: "Pokrok jakéhokoliv druhu je vždy vrozporu se starými azaběhlými postupy, aproto také spředpisy, které na jejich základě vznikly. ... Pokrok je přesně to, sčím předpisy anařízení nepočítají. Nevyhnutelně tedy stojí mimo okruh byrokratických aktivit." (20). Zatímco na svobodném trhu stačí přesvědčit někoho, aby vám půjčil, vbyrokratickém systému musíte přesvědčit nadřízené, kteří jsou většinou staří aléty navyklí dělat věci předepsanými způsoby (21). Výsledkem je strnulost: "Avšak vespolečenském životě vede strnulost ke zkostnatění asmrti." (22).

Jak už bylo řečené Ludwig von Mises předešel v tomto, anejen tomto Školu veřejné volby. Ekonom ačelní představitel této školy James Buchanan formuloval teorii, že vládní byrokraté mají silný zájem na expanzi velikosti arozsahu vládního sektoru (23) až onějaké ty roky později. Přičemž doplňme, že platí, že vsoukromých podnicích mají podílníci nějaké mechanismy, aby udrželi management zodpovědný: prodej svých podílů, převzetí, jmenování nové rady, vyvinutí nových forem korporátního řízení askrze soutěž na trhu ze strany lépe spravovaných firem. Tyto mechanismy nepracují perfektně, ale jsou mnohem efektivnější, než mechanismy pomocí, kterých jsou voliči schopni udržet byrokraty zodpovědné skrze volby jednou za čtyři či pět let askrze jednání svých politických zástupců (24).

Co dále nabízí Škola veřejné volby k tématu byrokracie? Třeba to, že za těsných rozpočtových pravidel mohou byrokraté omezit svůj výstup azajistit, že peníze půjdou knim spíše než, aby byly utraceny na projekty. Dále: „Fakt, že byrokraté mají lepší znalosti osvé zvláštní oblasti, než průměrný politik, znamená, že politici nemohou efektivně byrokracii řídit... Protože pracují úzce s politiky, je zde inevyslovená hrozba, že byrokraté mohou poškodit politiky tím, že nechají onich prosáknout citlivé informace, což je hrozba, která by jim mohla pomoci odolat pokusům oosekání jejich rozpočtů.“ (25) Standardní česká učebnice veřejných financí uvádí, že dle teorie byrokracie aněkterých autorů mají státní instituce aúředníci monopol na informace atendenci k rozpínavosti. Jejich preferencí je maximalizace vlastních pravomocí akompetencí, ai proto mohou tyto subjekty vyvolávat zdání nepostradatelnosti. Obelstit se byrokratům dařilo už před mnoha lety iosvícence jako byli císař Josef II. anebo král Bedřich II. Veliký. Ikdyž je pravda, že politici mohou do jisté míry byrokraty potrestat alegislativně je omezit (26). Na druhou stranu často tomu tak není ajsou to byrokraté, kteří často úspěšně přežívají své politické pány, ato mnohdy omnoho amnoho let. Taktéž platí, že politici abyrokraté mohou zdaleka nejvíce vytěžit z veřejných rozpočtů amoci tehdy, když budou spolu spolupracovat anikoliv spolu bojovat.

* Byrokraté, ato iti, kteří působí v demokracii, za často sledují jen své vlastní zájmy anikoliv zájem společnosti. Hlavní snahou byrokratů je co možná nejvíce nafouknout objem svých  výplat azískat větší moc.

* Přínos byrokracie se velmi těžko vyhodnocuje. Ve veřejné správě neexistuje pojítko mezi příjmy avýdaji. Příjem není získáván prodejem zboží aslužeb na trhu, je získáván díky vynucování zákonů. Příjem tak nesouvisí přímo sposkytovaným produktem. Tedy ani s jeho kvalitou.

III. SPOLEČENSKÁ PREFERENCE AHLASOVACÍ PARADOX

Společenská preference aArrowův teorém

Hlasovací paradox

I

II

III

IV

V

1.

A

A

B

C

D

2.

B

D

C

B

B

3.

C

B

A

A

C

4.

D

C

D

D

A

I

II

III

IV

V

1.

A

A

B

D

D

IV. RACIONÁLNÍ NEZNALOST

Racionální neznalost

Příklady neznalosti

Vědci avzdělanci jako spása?

V. ZÁZRAK AGREGACE AJEHO KRITIKA

VI. DOBÝVÁNÍ RENTY NA VÁŠ ÚČET

Dobyj si svou rentu

Náklady dobývání renty

Logika zájmových skupin

Shrnutí:

VII. DEMOKRACIE JAKO NÁHRADA REVOLUCÍ ABOJŮ

VIII. MURRAY N. ROTHBARD OVOLENÍ, EPXERTECH ASAMOVOLNÉM KONCI DEMOKRACIE

Volení

Experti vdemokracii

Ekonomická motivace vládců

Konec demokracie skrze demokracii

Demokracie asocialismus

Demokracie versus jednotlivec

Pokud si to shrneme tak:

IX. LOGROLLING ANEB POLITICKÉ KŠEFTY

X. OTOTÁLNÍ DEMOKRACII ANEB HITLER DEMOKRATEM?

Hitler jako demokrat?

Další vůdcové

XI. MOUDROST DAVŮ? ANEB ODEMOKRATICKÉM PŘEMĚŘOVÁNÍ BÝKA

XII. TGM ADEMOKRACIE: SKEPTICKÝ DEMOKRAT

O všem se hlasovat demokraticky nemá!

Zastupitelská demokracie lepší přímé demokracie

Vzdělání nezbytné

Kritik stranictví

Závěr

XIII. OMONARCHII, DEMOKRACII, VEŘEJNÉM NÁZORU ADELEGIMITIZACI

XIV. ODEMOKRACII, REDISTRIBUCI ADESTRUKCI SOUKROMÉHO VLASTNICTVÍ

XV. RACIONÁLNÍ IRACIONALITA

XVI. LETEM SVĚTEM: DALŠÍ PROBLÉMY DEMOKRACIE

Europarlament

Přepočet hlasů na mandáty avolební okrsky

Většinový volební systém versus poměrný volební systém

Chyby afalšování

Přizpůsobení se mediánovému voliči

Vladaři sami sobě soudcem

Kdo nese zodpovědnost za politiky?

Pokrok ademokracie

XVII. ZÁVĚR ANEB, CO DĚLAT?

POZNÁMKY

I. Karel Engliš odemokracii aegoismus vpolitice

II. Ludwig von Mises: Byrokraté sledují vlastní zájmy ajsou nepružní

III. Společenská preference ahlasovací paradox

IV. Racionální neznalost

V. Zázrak agregace ajeho kritika

VI. Dobývání renty na váš účet

VII. Demokracie jako náhrada revolucí abojů

VIII. Murray N. Rothbard ovolení, epxertech asamovolném konci demokracie

IX. Logrolling aneb politické kšefty

X. Ototální demokracii aneb Hitler demokratem?

XI. Moudrost davů? Aneb odemokratickém přeměřování býka

XII. TGM ademokracie: skeptický demokrat

XIII. Omonarchii, demokracii, veřejném názoru adelegimitizaci

XIV. Odemokracii, redistribuci adestrukci soukromého vlastnictví

XV. Racionální iracionalita

XVI. Letem světem: další problémy demokracie

ŽIJEME VNEJLEPŠÍ MOŽNÉ DOBĚ? ANEB DANĚ AROBOTY VNAŠEM STŘEDOVĚKU

Berně čili daně

Činže čili nájem

Robota

Stěhování poddaných

Závěr

Poznámky:

Table of Contents

Úvod

I. Karel Engliš o demokracii a egoismus v politice

Úvod

Demokracie a sledování vlastního zájmu

Škola veřejné volby

Stranické zájmy

Závěr

II. Ludwig von Mises: Byrokraté sledují vlastní zájmy a jsou nepružní

III. Společenská preference a hlasovací paradox

Společenská preference a Arrowův teorém

Hlasovací paradox

IV. Racionální neznalost

Racionální neznalost

Příklady neznalosti

Vědci a vzdělanci jako spása?

V. Zázrak agregace a jeho kritika

VI. Dobývání renty na váš účet

Dobyj si svou rentu

Náklady dobývání renty

Logika zájmových skupin

VII. Demokracie jako náhrada revolucí a bojů

VIII. Murray N. Rothbard o volení, epxertech a samovolném konci demokracie

Volení

Experti v demokracii

Ekonomická motivace vládců

Konec demokracie skrze demokracii

Demokracie a socialismus

Demokracie versus jednotlivec

IX. Logrolling aneb politické kšefty

X. O totální demokracii aneb Hitler demokratem?

Hitler jako demokrat?

Další vůdcové

XI. Moudrost davů? Aneb o demokratickém přeměřování býka

XII. TGM a demokracie: skeptický demokrat

O všem se hlasovat demokraticky nemá!

Zastupitelská demokracie lepší přímé demokracie

Vzdělání nezbytné

Kritik stranictví

Závěr

XIII. O monarchii, demokracii, veřejném názoru a delegimitizaci

XIV. O demokracii, redistribuci a destrukci soukromého vlastnictví

XV. Racionální iracionalita

XVI. Letem světem: další problémy demokracie

Europarlament

Přepočet hlasů na mandáty a volební okrsky

Většinový volební systém versus poměrný volební systém

Chyby a falšování

Přizpůsobení se mediánovému voliči

Vladaři sami sobě soudcem

Kdo nese zodpovědnost za politiky?

Pokrok a demokracie

XVII. Závěr aneb, co dělat?

POZNÁMKY

I. Karel Engliš o demokracii a egoismus v politice

II. Ludwig von Mises: Byrokraté sledují vlastní zájmy a jsou nepružní

III. Společenská preference a hlasovací paradox

IV. Racionální neznalost

V. Zázrak agregace a jeho kritika

VI. Dobývání renty na váš účet

VII. Demokracie jako náhrada revolucí a bojů

VIII. Murray N. Rothbard o volení, epxertech a samovolném konci demokracie

IX. Logrolling aneb politické kšefty

X. O totální demokracii aneb Hitler demokratem?

XI. Moudrost davů? Aneb o demokratickém přeměřování býka

XII. TGM a demokracie: skeptický demokrat

XIII. O monarchii, demokracii, veřejném názoru a delegimitizaci

XIV. O demokracii, redistribuci a destrukci soukromého vlastnictví

XV. Racionální iracionalita

XVI. Letem světem: další problémy demokracie

Žijeme v nejlepší možné době? Aneb daně a roboty v našem středověku

Berně čili daně

Činže čili nájem

Robota

Stěhování poddaných

Závěr

Poznámky: