Komunisti před převratem

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-100-1 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-101-8 (mobi verze)

ÚVOD

Předkládám čtenářům mého blogu jednu z mých knih „Komunisti před převratem“ v ucelené podobě, jelikož jsem dospěl k závěru, že sušit ji v šuplíku nemá cenu, abych jak blbec obcházel nakladatelství a rušil nakladatele od vydávání životopisů všech komediantů a předsedů vlád ve střední Evropě, na to nejsem stavěný a tak si ji v pohodě přečtěte všichni, kteří máte zájem a pokud by Vás kniha zaujala, věřím, že ty starší určitě

Osoby a události, vylíčené v této knize jsou zcela smyšlené, připomínají-li někomu osoby a události, které znal, jde o podobnost čistě náhodnou.

PLNOLETOST.

Rok 1965, rok, kdy politická situace v tehdejším Československu začala nabírat směr, který pak v budoucnosti dostal označení Pražské jaro 1968. Především to však byl rok, kdy Josef dovršil plnoletosti, což byl pro Josefa nový poznatek, se kterým si zprvu nevěděl rady.

„Tak já už můžu volit,“ chlubil se Josef svým starším kamarádům a oznamoval to s takovou elegantní nedbalostí, jako kdyby zrovna dostal důchodový výměr s nadprůměrnou částkou, rovnající se mzdě předsedy vlády.

„Člověče, ale ty dokonce můžeš i nevolit!“ upozornili ho zkušenější kamarádi, když v hospodě si Josef bezstarostně objednal pivo, v té době za 1,20 Kčs a byl napružený poslat číšníka do hajzlu, kdyby se opovážil po Josefovi vyžadovat občanský průkaz.

„Jenom ať to zkusí, uvidíte, jak pomaže k pípě pro pivo a s omluvami mě ho postaví na stůl přede mne, opráší utěrkou ubrus a ještě mě přistrčí tácek,“ se samolibou suverenitou prohlásil Josef, „a co jsi to říkal o tom právu, že nemusím volit a co jako bych z toho měl?“ ještě se dotázal svého, o několik let zkušenějšího přítele.

„Tak to máš tak, volit v dnešní době dokáže každý blbec, ale nevolit, hochu, tak to je jiná káva,“ poučil ho další starší spolustolovník.

„No a co by se mě mohlo stát, jestli mám právo volit, tak přece je právo i nevolit a to musí být naprosto stejné právo, nebo ne ?“ nedůvěřivě odvětil Josef a větřil, co zase starší kumpáni chystají za lumpárnu.

„Ještě že se nemusím zabývat takovou volovinou,“ prohlásil Josefův nejlepší kamarád Jura, který měl nabýt plnoletosti za několik měsíců, ale plnoletě se tvářil již od svých 15 let.

O volbách se hoši bavili z toho důvodu, že za měsíc zrovna probíhaly parlamentní volby a tak se v hospodě probírala i tato záležitost a když volby probíhaly, měl se Josef přesvědčit, co vlastně tím právem nevolit, měli jeho zkušenější kamarádi na mysli.

Volby proběhly, u každé volební kadibudky, ať to byla hospoda, požární zbrojnice a nebo ve většině případů národní výbor vyhrávaly dechovky komunistické pochody a marše, ale Josef tuto významnou skutečnost pro komunistickou stranu naprosto ignoroval, protože pro něho plnoletost znamenala pouze výhodu v jediné otázce a to, že může v hospodě bez problému číšníkovi přikázat, aby mu fofrem přinesl pivo a to, že ho plnoletost opravňuje k volbám naprosto nebral v úvahu.

Proto se ihned po volbách ozval u jejich rodinného domku zvonek a před vchodovými dveřmi stála paní Jelitová z jejich vesnice s nějakou schránkou a pěkně Josefa poprosila, zda by byl tak laskav a vhodil do oné urny volební lístky, které mu okamžitě nabízela, aniž by za ně požadovala finanční hotovost.

Josef sice paní Jelitovou znal, jelikož na vesnici se lidé znají všichni navzájem a tak pěkně pozdravil a zeptal se paní Jelitové, jestli je to tak důležité, když ty nabízené lístky do té urny hodí a nebo je odnese matce na zatopení v kamnech.

„Proboha, jenom to ne, Josefe, co ti to udělá, když vhodíš ty lístky tady do té bedničky, vždyť tě neubude a kdybys nevolil, tak já budu mít z toho problémy,“ žadonila paní Jelitová.

„Za to, že bych nevolil, tak vy byste měla problémy, to snad ne, ještě nedávno jsme se o tom bavili s kluky u piva a já jsem jim říkal, že i když mám právo volit, tak mám i právo nevolit, ale nemyslel jsme si, že bych tím někomu měl způsobit problémy, to je nějaké divné?“ divil se Josef.

„Josefe, vždyť jsi mladý, život máš před sebou, tak si ho nekomplikuj a když mně tam ty lístky vhodíš, tak vždycky, když půjdeš kolem našeho domku, tak ti dám buchtu a dceří řeknu, jestli by neměla zájem si tě vzít za muže,“ stále vemlouvavě žadonila paní Jelitová, „však už budeš starší, tak pochopíš, jak to chodí.“

„To mně tedy nejde do hlavy, tak ve škole nás oblbují, jaké to je krásné, že po dovršení plnoletosti máme možnost volit a že někde na světě lidi volit nemohou a tak by přitom chtěli a dokonce kvůli tomu někteří i spáchají sebevraždu, ale nikdo nám neřekl, že je to povinné, tak to mají říci, jak to vlastně funguje, že volby jsou povinné, jako je branná povinnost a je to,“ podivoval se Josef.

„No ono to je trochu složitější, až budeš mít rodinu, tak to pochopíš, ale buď tak hodný a vhoď mně tam ty lístky, stejně o nic nejde a mně ohromně pomůžeš,“ lísala se Jelitová.

„Tak mně je dejte, ať máme oba dva klid, ale musím si to ještě prostudovat, to volební právo je fakt zajímavé, tak já mám právo volit, ale to právo je povinné, to mě fakt nejde do hlavy, ale taky mám právo nevolit, ale toto právo se nesmí dodržovat, to je fakt celé popletené“ stále ještě kroutil hlavou Josef, vzal od Jelitové lístky a vecpal je do té její bedničky a popřál ji tedy hodně toho klidu, „a dceři vyřiďte, že kvůli tomu vhození toho volebního lístku do té bedničky si mě brát nemusí a jestli má ráda někoho jiného, který je z voleb nadšený, tak ať si ho vezme, já na tom netrvám,“ ještě za paní Jelitovou volal Josef.

Josef i Jura pocházeli z jedné vesnice, spolu vyrůstali od útlého dětství a veškeré lumpárny, odpovídající věku prováděli vždy společně se stejnou společnou vervou. Když Josef mrštil kamenem do jedné okenní tabulky vytypovaného domu, tak bylo zcela jisté, že Jura v ten moment mrští kamenem do druhé tabulky okna, aby okno s jednou zasklenou a jednou vysklenou tabulkou nevypadalo z venku jako pěst na oko.

Samozřejmě, že společně pak od svých otců inkasovali zasloužený výprask a jediné, co nekontrolovali bylo, kdo má na prdeli více jelit od výprasku.

A tak již po dovršení 15 let sondovali, zda jim bude načepováno pivo a když zjistili, že to až tak velký problém nebude, protože hospodskému Mravencovi bylo srdečně jedno, kdo má kolik roků a pokud na něho nepřiběhne nasraný otec, že opíjí jeho osmiletého kluka, tak se s nějakým věkovým průměrem vůbec nezabýval a načepoval pivo každému, kdo ho o to požádal a měl na zaplacení jednoho piva 1 korunu, tak Josef s Jurou a se staršími kamarády důležitě zasedali za stůl v hospodě, kde důležitě rozebírali baby, fotbal a politiku. Spolu pak začali studovat na jedné průmyslovce, čili ani budoucnost je neměla rozdělit.

Krása a půvab života v tomto telecím věku spočívá v naprosté lhostejnosti k politické kariéře jejich vlastních osob v budoucnosti, která se během okamžiku zase přeměnila v bojové naladění a chuť změnit politický systém od základu a všichni politici světa byli v tom momentě ti největší blbci, kterým někdo nedopatřením vyoperoval mozek, ale samozřejmě, že pokud se pozornost obrátila k ženskému pohlaví, tak politika byla ihned zavržena, jako naprostý škvár, o který se zajímají jenom naprostí debilové, nemající potuchy, jak je život krásný při dobývání dívčích srdcí a hlavně jejich pohlaví.

Když oba mladí muži začali studovat, tak přesto již začali vnímat i vliv všudypřítomné politiky do osobního života každého jedince a politické debaty na škole začaly nabírat intenzivnějších rozměrů.

V té době začal vycházet časopis s názvem Literární noviny, ve kterých se začaly objevovat články již se zcela otevřenými výpady na zločiny komunismu v padesátých létech 20. století a studenti začali tyto informace doslova hltat a debatovat, jelikož tyto zkušenosti zatím neměli, protože v té době ještě čurali do plínek. Především články Ivana Svitáka byly velmi ostře protikomunisticky zaměřené a na tu dobu velmi odvážné.

„To jsem zvědav, jak se situace bude dále vyvíjet, pochybuji, že si komunisti, co tyhle svinstva prováděli nechají srát na hlavu, tolik moci ještě mají, aby tomu zaťali tipec, přece nedopustí, aby se o nich psalo, že jsou sérioví vrazi a dokonce se mordovali sami mezi sebou, to snad nedělali ani kanibalové, ti vždycky sežrali jenom někoho s jiným politickým smýšlením,“ rozumoval v hospodě u piva Jura.

„No, ale už je to venku a lidi už si taky nenechají všechno líbit, Novotný je šašek a jako president je už okoukaný, no však uvidíme, co přinese čas, tak ahoj,“ zvedl půllitr piva Josef a všichni si mohutně lokli.

„V sobotu je zábava v Kozojedech, půjdeme kluci tam a nebo do Kundomína?“ začal se zajímat Půlpán a Novotný byl v ten okamžik absolutně nezajímavý blbec, který se k presidentování dostal jak slepý k houslím a kdoví, jestli měl na toto povolání patřičnou kvalifikaci, což při změně debaty již nebylo téma, hodné pozornosti, protože bylo zcela jisté, že Novotný se na zábavě v Kozojedech určitě neobjeví.

„No lepší by bylo jít do Kozojed, tam bude hrát nějaká beatová skupina, v Kundomíně to zase budou Plavajzníci, což byl dechový orchestr místního sboru dobrovolných hasičů a kluci neměli chuť na parketu provádět uvadlé květiny, jak se říkalo starým babám nad 25 let.

Šedesátá léta 20. století byla významná ještě z jednoho důvodu, na hudebním nebi se jako meteor objevila anglická skupina BEATLES, jednalo se o hochy z Liverpoolu, kteří zcela změnili hudební svět a rovněž v Kozojedech, Kundomíně a okolí začala Beatlemánie, která spočívala v kopírování účesu zmíněných Brouků a pokus o napodobování západní kultury, což přísně vychovaní komunisté nesli se značnou nelibostí, která byla ještě umocněna Novotného příkazem o nošení krátce sestřižených vlasů, což přinášelo ve střetu mladé generace a komunistických strážců morálky pikantní, úsměvné a někdy až absurdní střety.

Rovněž na škole, kde studovali Josef a Jura se vyskytli profesoři, kteří dobu i mladou generaci chápali, ale samozřejmě jako všude jinde i tam se vyskytli mravokárci a omezenci, kteří sice ideologicky byli na výši a byli jistě vzorem komunistických ideálů, ale se světonázorem mladé generace to bylo naprosto neslučitelné.

Jedním z těchto mravních ideologů byl i profesor Malíček, malý mužíček, nevábného vzezření, který nedostatek svého vzhledu s naprosto holou lebkou maskoval vždy perfektně padnoucím oblekem s kravatou.

„Studente, pojďte sem, víte že svým vzhledem děláte ostudu zdejšímu školskému ústavu, proto se zítra budete u mě hlásit s upraveným účesem, který bude hodný socialistického studenta,“ káral komunistický mravokárce Malíček Josefa a v očích mu bylo možné číst závist nad Josefovou hřívou.

„Ale to já nemůžu pane profesore, já když si ostříhám vlasy, tak mám zdeformovaný zátylek, od narození tam mám tukové boule a sám jistě uznáte, že s takto deformovanou hlavou bych socialismu dělal ostudu,“ bránil se jako lev Josef.

„A máte potvrzení od lékaře?“ přísně se dotázal Malíček.

„Já mám pane profesore strach k lékaři jít, protože kdyby mě diagnostikoval nádor na mozku a já bych to musel oznámit rodičům, tak ti by to nepřežili,“ lhal suverénně Josef a Malíček začínal pozbývat ideologickou suverenitu, až byl menší a menší, až byl úplně nejmenší a aby neodešel z debaty totálně poražen a zachoval si ideologickou důstojnost, tak na závěr pronesl, „tak dobře studente, ale budu vám kontrolovat délku vlasů tak, abyste nezesměšnil socialismus svými tukovými boulemi, ale taky, abyste neprovokoval ostatní k následování, protože pak by náš školský ústav vypadal, jako semeniště kapitalistických diverzantů, kteří svým vzhledem chtějí rozvrátit socialistickou soustavu, protože soudruh president Novotný při svých cestách po Sovětském svazu viděl jen zcela krátce ostříhanou mládež, která častuškami zcela zesměšnila vřískání nějakých anglických opičáků a navíc my profesoři, když vejdeme do kterékoliv třídy, tak musíme na první pohled rozeznat studenta mužského pohlaví od studentek, umíte si představit, jak bych byl trapný, kdybych vás vyvolal a oslovil bych vás studentko?“ pronesl politický projev na nejvyšší úrovni Malíček a hrdě odkráčel do sborovny.

Když Malíček došel do sborovny, okamžitě uchopil telefonní sluchátko a vytočil číslo na krajského tajemníka KSČ a když ten zvedl telefon, Malíček okamžitě spustil, „čest soudruhu krajský tajemníku, tady je předseda uliční organizace KSČ a kandidát člena OV KSČ, profesor Malíček a mám soudruhu tajemníku následující problém. Trvám na našem školském ústavu na dodržování příkazu soudruha presidenta Novotného o nošení krátce zastřižených vlasů mladými lidmi a když jsem při dnešní kontrole zjistil u jednoho studenta nadměrně dlouhé vlasy, tak jsem mu dal ústní příkaz, aby se ostříhal, ale dotyčný student mě upozornil, že má na hlavě nádory a kdyby se ostříhal, mohl by studený vzduch započít bujení zhoubných rakovinových buněk a mohl by zemřít, jak mám v tomto případě soudruhu krajský tajemníku postupovat?“ dotazoval se Malíček.

„A jak se ten student chová, nemá protisocialistické sklony, nebo není nějak diversně zaměřen? Jinak soudruh president Novotný na krajské výbory KSČ zaslal otevřený dopis (představte si soudruhu profesore, že nějaký šmejd, jelikož dopis byl otevřený a nezalepený, tak toho využil a do dopisu napsal, že Novotný je čurák a i když 180 soudruhů z STB pátralo po tomto zločinci, tak ten zřejmě uprchl za pomocí krále Šumavy přes Rozvadov do NSR) a v tomto otevřeném dopise soudruh president dává přesné instrukce, že mladí lidé do 45 let mají povoleno nosit na hlavě (o ochlupení na přirození se zde nemluví) vlasy o délce nepřesahující deset centimetrů s tolerancí tři centimetry a tato tolerance by se mohla uplatnit v případě vámi zmiňovaného studenta,“ odpověděl na dotaz Malíčka krajský tajemník KSČ a když v duchu Malíček odhadl vlasy Josefa na cca třináct centimetrů, uklidnil se a odpověděl, „jsem přesvědčen soudruhu krajský tajemníku, že inkriminovaný student se vleze do tolerance, tak že nebudu proti němu zasahovat, čest,“ pozdravil Malíček a zavěsil, když ve sluchátku se ozvalo, „Čest.“

„Vy voli, to jste měli vidět Malíčka, když mě uviděl, tak se mu zcela zdeformovala ta jeho holá makovice a dokonce jsem zahlédl, jak se mu ztopořil jeden chloupek, který mu roste za pravým uchem,“ rozjařeně řičel Josef na celou třídu po té, co s Malíčkem rozebrali situaci na Blízkém východě.

„Chce někdo z vás vstoupit do SSM,“ verboval politický nadšenec Piliňák, když obcházel studenty ve svém osobním volnu a kdy se tento budoucí politický kádr, který měl zřejmě namířeno do vysoké komunistické politiky vůbec učil, bylo všem záhadou.

Piliňák byl malý, tlustý, ve tváři uhrovitý človíček, který zřejmě z nedostatku sympatií od něžného pohlaví, pokud neonanoval na záchodě, plně vrhal své mladické nadšení ve prospěch budování světlých komunistických zítřků a spojenectví se Sovětským svazem považoval v horizontu ještě minimálně dvou tisíciletí.

„Jaké to bude mít pro nás výhody?“ okamžitě projevil obchodní talent Jura.

„No bohužel žádné, ale až nabudete plnoletosti, budete vyzváni ke vstupu do KSČ jako mladá, nastupující komunistická generace a já vám všem budu dělat ručitele, ale jinak z toho výhody nebudete mít žádné,“ konstatoval Piliňák, čímž okamžitě všichni oslovení ztratili o jeho osobu zájem, pouze Jura se ještě snažil smlouvat.

„Hele Piliňáku, pokud bych za vstup dostal jednorázovou odměnu pět set korun, za což bych mohl chlastat pivo po dobu minimálně dvou měsíců, tak na ty dva měsíce bych to zkusil a potom bychom spolu mohli uzavřít smlouvu o smlouvě budoucí na členství v SSM na jeden rok,“ smlouval Jura, jak zkušený makléř na burze na Wall Streetu.

„A kde bych těch pět set korun jako měl získat, naopak, po vstupu bys ještě platil měsíční členské příspěvky v hodnotě deset korun a členství v SSM se neuzavírá smlouvou, ale čestnou přihláškou s vlastnoručním podpisem!“ odfrkl Piliňák.

„Tak na to já ti z vysoka seru, deset korun je pro mě devět piv a jedny partyzánky, to raději vstoupím do svazu dobrovolných hasičů, tam se aspoň občas chlapi pořádně ožerou a potom hasí chalupu, která nehoří, ale je u toho aspoň sranda, dokonce i svaz zahrádkářů se na svých schůzích pořádně ožere,“ ztratil již veškerý zájem Jura a Piliňák v ten moment měl u něho cenu zlámané grešle.

Zato profesoři Zmrdálek a Puštík byli jiní kabrňáci, oba pocházeli z Jižní Moravy a vínečko bylo jejich základní potřebou, či spíše chlebem vezdejším a jeho konzumace zcela zastínila politické nadšení pro výchovu mladé zálohy pro cestu do komunistického ráje.

Jediná věc, která by je přinutila myslet politicky při občasném školení profesorů nestraníků jejich politický lépe smýšlejícími kolegy, by musela být stoprocentní jistota, že za padesát let za neustálého rozvoje plánovaného hospodářství v socialismu, by tato beztřídní společnost dokázala nemožné a to, že by opravdu víno bylo zadarmo a Zmrdálek s Puštíkem by přišli do konzumu a aniž by se zajímali o to, že mají nárok si zadarmo vzít pecen chleba, by vyplenili veškeré regály s vínem a při odchodu z obchodu by pěkně pozdravili a konstatovali, že si vzali zadarmo dle svých potřeb to, co jim vyspělý komunismus umožnil.

Samozřejmě, že i jejich vyučovací metody byly malinko svérázné a byli u všech studentů, kromě Piliňáka velmi oblíbeni.

„Nemůžu pochopit, jak takové individua mohla proniknout do školství a doslova prznit odkaz soudruha Lenina učit se, učit se, učit se, když by se spíše na ně hodilo, chlastat, chlastat, chlastat,“zuřil Piliňák a bylo na něm vidět, že marně shání mezi studenty konfidenta, který by oba profesory udal i s chlupy, „to takový soudruh Malíček, to je hned vidět, že to je zapálený soudruh a soudruh Komenský by měl z něho radost, vždycky je vzorně oblečený a okoupaný a je vzorem socialistického učitele,“ dodal nadšeně Piliňák a kdyby se zpoza rohu vynořil Malíček, tak by mu okamžitě začal kouřit ptáka.

„To máš tak Piliňáku, ona strana zřejmě nemá ráda ve svém středu krasavce, protože to jsou vesměs plemenní býci a morálka strany by jejich neustálými sexuálními aktivitami strašně trpěla a jelikož soudruh Malíček už má zřejmě problémy s erekcí, tak se může místo šoustání vždy perfektně připravit na druhý den na vyučování,“ vysvětlil mu to polopatě Půlpán.

„Ale soudruh Malíček má mladou a krásnou ženu, určitě mu nějaký čas po vyučování zabere i to, že se takové vzorné soudružce věnuje, tak že je obdivuhodné, že při tom ještě stihne věnovat čas i stranické práci,“ odsekl Piliňák.

„Hele, Malíček se může věnovat straně do roztrhání těla, protože tu jeho ženu zatím obšťastní jiní plemenní bejci,“ poučil ho Josef.

„Studente, co máte momentálně na práci,“ zastavil Juru profesor Puštík před jejich kabinetem a když Jura řekl, že momentálně nemá na práci zhola nic, pozval ho Puštík do kabinetu, kde trůnil Zmrdálek.

„Poslouchej studente, máme pro tebe zcela zvláštní úkol a když nepropadneš naší důvěře, tak z toho budeš mít známkové výhody v češtině a ruštině, tady máš padesát korun a skočíš nám do konzumu pro tři lahve vína, ale pozor, nesmí tě přitom nikdo chytit, rozumíš a když se osvědčíš, tak se česky a rusky vůbec nemusíš učit. Teď má vaši třídu Zmrdálek a ten tě omluví, tak maž a za půl hodiny můžeš být zpátky, ale ještě jednou, nesmí tě nikdo chytit, no vlastně ani by neměl, všichni budou zalezli ve třídách, já mám teď volnou hodinu a budu na tebe čekat tady v kabinetě a občas udělám inspekci čistého vzduchu na chodbě a školník už šel domů,“ předal konspirační instrukce Jurovi Puštík a laskavě ho propustil.

Za půl hodiny skutečně Jura zcela mistrovsky propašoval do kabinetu Puštíkovi tři lahve červeného vína a od té doby, když byla čeština nebo ruština, Jura vždy záhadně zmizel a kde, to dokonce neprozradil ani Josefovi, jenom Piliňák se snažil nenápadně nápadně zjistit, jestli mu Jura během češtiny nechodí oprašovat jeho milou Jolanu, jinak rovněž silně zapálenou svazačku, jejíž výstupky na prsou, které měly označovat ženské poprsí, spíše označovaly velikost kozích bobků, i když jak se říká, za přírodu nikdo nemůže, za blbost ano.

„Hoši, po škole se jde na pivo k Červené lucerně, což byla putika asi šesté cenové skupiny a i na tu socialistickou dobu se snažila tvářit jako honorace mezi hospodami a je fakt, že jako jediná ve městě měla červené plyšové sofa a na zemi koberec neurčité barvy, během různých oslav komunistických výročí jako jediná nebyla olepena vlaječkami a hesly, ale měla jednu výhodu, jelikož za první republiky to byl vyhlášený bordel a navíc výčepního v této putice dělal po svém denním zaměstnání školník Ocásek, tak byla vždy obležena studenty bez rozdílu věku a místní občané ji obloukem obcházeli, aby je někdo z fanatických sousedů ze závisti neudal na uliční organizaci KSČ a nebo aby se tam nedej bože nenakazili virem oportunismu a nebo revizionismu (tehdy ještě virus HIV nebyl známý) a že by dovnitř vkročil Malíček, bylo asi tak pravděpodobné, jako kdyby Sovětský svaz vypověděl ČSSR smlouvu o vzájemné hospodářské a politické pomoci a ČSSR by tak mohla vstoupit do svazku NATO. Přesto se jednou při cestě do oblíbené studentské hospůdky udála věc zcela mimořádná a nikdo by takový zážitek nečekal, ani kdyby to předpověděla kartářka.

Malíček, přes svůj handicap poměrně odpuzujícího mužíka, měl kupodivu pěknou manželku a vzhledem k jeho věku padesát let o dvacet let mladší a šíleně na ni žárlil. To se sice vědělo, ale že ve sledování své choti, zda mu nezahýbá (v socialistické společnosti neexistovali vydřidušští soukromí kapitalističtí detektivové, tak zvaná soukromá očka, které by Malíček zkorumpoval tím, že by jim dělal ručitele při vstupu do KSČ a oni by mu pohlídali jeho ženu) by mohl Malíček požádat o tuto službu místní oddělení VB nepřicházelo v úvahu, jelikož Malíček by tuto potupu psychicky neunesl. A tak se stalo, že již několikrát se městem pohybovalo individuum, převlečené za houmelesáka a pravděpodobně v době rozvinutého socialismu se jednalo o jediného neregistrovaného bezdomovce, které několika studentům připadalo nápadné, ale zatím Malíčka nedokázal nikdo identifikovat, možná kromě Piliňáka a Jolany, kteří snad dokonce ve službách Malíčka pracovali a zde se jim naskýtala možnost budoucího uplatnění u STB.

Až jednou, když nerozlučná parta, Josef, Jura, Půlpán a Šlofíček vyrazila na pivo, bystrý Jura najednou zašeptal, „pssst, ticho volové“ a ukázal na jednu zánovní popelnici, „pánové, to snad není možné, já jsem zahlédl z popelnice vystrčit makovici Malíčka, ale jak nás zahlédl, tak okamžitě se zaklopil,“ šeptal Jura.

„Ale hovno, to jsi určitě měl vidění, ty už jsi ožralý a ještě jsi ani nepil?“ nevěřil Půlpán.

„To je mně jedno, jestli mně věříte, nebo ne, tak to nechte na mě,“ rozhodl Jura a parta se vydala směrem k popelnicím a když dorazili až k nim, Jura vyskočil na inkriminovanou popelnici a rozkročmo se na ní usadil a patami začal do popelnice soustředěně kopat a ihned spustil, „kurva volové, ten Brežněv to je ale čurák, jak se vždycky s tím blbcem Novotným muchlají, když ten blbec přiletí do ČSSR, tak to potom vypadají jak dva buzeranti a je docela možné, že spolu uzavřou registrované partnerství, aby mohli adoptovat nějakého komunistického vola a Malíčkovi při tom pohledu teče semeno z nohavice?“ vykládal žoviálně Jura a síla jeho hlasu byla slyšet až k blízkým panelovým domům, kde někteří špiclové okamžitě otevírali okna a svoje udavačské uši směrovali na Juru.

„Co myslíte kluci, ta Malíčkova baba, to je samice, včera jsem ji viděl s Piliňákem, jak se líbali u kina a on ji rukou zajížděl pod sukně jak rypadlo od bagru,“ přidal se Šlofíček a všichni okamžitě pochopili Jurovu hru.

„No říká se, že Malíček zase šoustá Piliňákovi Jolanu, ale divím se, že Malíčkovi nevadí na Jolaně ty dlouhé vlasy, asi ten příkaz toho Novotného blbě pochopil,“ co nejvíce nahlas zařval Půlpán a Jura stále v rychlejším tempu komíhal nohami a patami zuřivě tloukl do stěny popelnice.

„Co kdybychom si zazpívali, aby lidé viděli, jak je mladá generace nadšena z budování krásných zítřků?“ navrhl Josef a celá skupina začala na plné pecky vyřvávat anglický hit od Beatles.

„Tak dobrý hoši, jdeme na pivo k Černému kanci, možná tam bude i Malíčková, ta se tam schází s Mlazníkem a vždycky spolu zmizí na dámském hajzlu, jednou jsem viděl, jak vyšla, tak měla ještě na sukni vzadu semeno,“ zakřičel Jura, seskočil s popelnice a parta se odebrala do jejich oblíbené hospůdky Červená lucerna.

Mlazník byl další neoblíbený spolužák, šprt a místní třídní udavač, vždy s krátce střiženými vlasy a s ulízanou patkou, kterého Malíček dával za vzor ostatním vlasatcům bez ohledu na to, že se silně podobal Hitlerovi.

Hospoda Černý kanec byla místní nóbl restaurace, kde by asi Malíček mohl těžko vniknout v převlečení za kominíka a tudíž bylo naprosto vyloučené, aby Malíček mohl šmírovat svoji manželku ve zmíněné restauraci a proto hoši záměrně tuto hospodu zmínili ve spojitosti s jeho ženou.

„Pane profesore, nevíte, co je s panem profesorem Malíčkem?“ zeptal se nevinně se tvářící Josef profesora Puštíka.

„Ale volala jeho manželka, že má nemocenskou a údajně vůbec neslyší a je podezření, že má prasklý ušní bubínek,“ podal informaci Puštík.

„Nevíte, co bude k obědu?“ ptal se v sobotu při poslední hodině vyučování profesor Ploužák, který uzavíral sobotní vyučování hodinou dějepisu a párátkem se dloubal v uchu.

„Určitě bude řízek pane profesore,“ ochotně hlásil Jura a bylo jasné, že Ploužák se dlouze zasní a ve vzduchu bude mírně potahovat nosem, jako by již nyní cítil vůni smažených řízků a ze snění ho vytrhne až zazvonění zvonku, oznamující konec vyučování.

V roce 1965 byly ještě pracovní soboty a i ve školách ještě probíhalo zkrácené sobotní vyučování. Profesor Ploužák byl mezi všemi známý jako všežravec a rovněž jako labužník, jenž na první místo kladl důraz na dobré jídlo, pak bylo padesát roků nic a poté ostatní věci lidských požitků, jako ženy, víno, zpěv, pak dalších padesát roků nic a nakonec jeho vlažný poměr k politickému dění v ČSSR.

„Najednou ze snění Ploužáka vytrhl hřmot helikoptéry, neustále kroužící nad školní budovou, při prvním obletu Ploužák zpozorněl, při druhém obletu vstal, což se rovnalo malému zázraku a přešel k oknu, nepřestávaje se drbat párátkem v uchu a při třetím obletu debilního pilota vybuchl, „ten blbec tady určitě má ve městě nějakou kurvu a předvádí se, jak umí lítat, do prdele já kdybych měl tak dlouhé bidlo, tak ho srazím i s tou helikoptérou, až by se z toho posral?“ zuřil Ploužák a kupodivu, zřejmě pilot telepaticky vytušil, jak silně nasral Ploužáka a že ten by skutečně při dalším obletu pro něho mohl znamenat silné nebezpečí, raději odletěl neznámo kam a jeho milá tak přišla o jeho exhibici.

„No proto, měl blbec štěstí,“ zahrozil pěstí směrem po zvuku Ploužák, ale bylo na něm vidět ohromné roztrpčení, že si ho nějaký blbec v helikoptéře dovolil vyrušit ze snění o řízku, větším jak plocha fotbalového hřiště a studenti se modlili, aby nezačal zkoušet.

„Kolik zbývá do konce hodiny?“ vznesl dotaz Ploužák a Josef bleskově odpověděl, „pět minut pane profesore,“ i když ještě zbývalo dlouhých dvacet minut, Ploužák se spokojeně posadil a opět se zasnil a studenti se modlili, aby ten blbec v helikoptéře někde narazil do kostelní věže a již se nad školou neobjevil.

„Ten blbec Malíček byl na nějakém hudebním koncertě a docela z toho ohluchl,“ zachrochtal spokojeně Ploužák, „to nedokážu pochopit, jak někoho může bavit to současné řvaní, přitom už je to starý blbec, kdyby si raději u vínečka zapěl pěknou lidovou, třeba vínečko bílé..., tak bych to v jeho věku pochopil,“ chrochtal Ploužák nad blbostí Malíčka a jasně dával najevo, že jeho by taková šlamastika v životě nemohla potkat, protože u jídla se jí a neřve.

Jediný problém, který Josefa a Juru trápil do budoucnosti, byla hrozba, že po maturitě dostanou oba povolávací rozkazy a přes své pacifické názory budou muset odejít, aby se zbraní v ruce střežili spokojený spánek obyvatel Pičindy, Kozojed, Kundomína a ostatních obcí, městeček a měst v ČSSR.

„Co podnikneme, abychom ze sebe nemuseli dělat zelené mozky, tedy, že bych byl nadšený ze služby vlasti nemůže být ani řeči a dva roky si na vojně honit ocas a chlastat čaj s bromem, to je pro mě nepředstavitelné,“ zkroušeně děl Josef a Jura mu silně přizvukoval.

„Hele, někde jsem četl, že v Ostravě, to prý je nějaké ocelové srdce republiky nebo co, přijímají na brigádu horníky a dokonce se to dá domluvit místo vojny, co kdybychom tam zajeli a zjistili, jaké jsou možnosti?“ navrhl Jura a Josef byl okamžitě pro všemi deseti a domluvili se, že za týden vyrazí do Ostravy provést průzkum neúčasti ve službě vlasti bojem, akorát se chvíli zamysleli nad problémem, že když je Ostrava ocelovým srdcem republiky, jestli pro přijetí do dolů musí mít havíři ocelové ptáky.

„Musíme ale nějak zpracovat Puštíka, aby nás na jeden den omluvil,“ ustaraně pronesl Josef a Jura jenom odfrkl, „to nebude problém, to zařídím.“

A tak Jura při nejbližší dodávce vína do kanceláře Puštíka a Zmrdálka, ihned vznesl prosbu, zda by je Puštík, který byl zrovna toho roku jejich třídním profesorem, na jeden den omluvil i s Josefem, že potřebují zajet do Ostravy.

„A co tam máte za jednání?“ byl zvědavý Zmrdálek.

„Ale jedeme se přihlásit do dolů jako brigádníci místo vojny,“ zcela bez obalu odpověděl Jura a oba kantoři ho mile svou reakcí překvapili, „jo klidně jeďte, já bych asi taky bojoval za to, abych nedělal na vojně blbce,“ souhlasil Puštík a Zmrdálek dodal, „serte na vojnu, stejně je na hovno.“

A tak druhý den vyrazili oba odpůrci vojny do Ostravy s touhou vydupat s vojnou.

Když přijeli na nádraží do Ostravy a vyšli před nádražní budovu, bylo jim jasné, že budou muset vyptáváním objevit budovu Ostravsko-Karvinských dolů, což nakonec zvládli a ani ne za hodinu se ocitli před majestátním ředitelstvím OKD.

„Prosím vás dědo, kde najdeme nějaké to oddělení ohledně práce, my jsme se rozhodli, že budeme dělat v dolech rekordy a proto se jdeme hned přihlásit, než nás to nadšení přejde?“ zeptali se vrátného po vstupu do budovy.

„Já nejsem žádný děda, ale soudruh vrátný,“ zdupal je dědek, ale přece jen jim poskytl informaci, kde že to hledané místo najdou, „3. patro, dveře číslo 326,“ sdělil stroze a přestal se budoucím brigádníkům věnovat.

„Děkujeme soudruhu vrátný a pán Bůh s Vámi,“ zahlaholili Josef s Jurou a o soudruha vrátného se pokoušel infarkt.

Když dorazili na zmíněné patro a před dveře číslo 326, nejdříve každý z nich přiložil ke dveřím ucho a když nic neslyšeli, tak slušně zaklepali a jako dobře vychovaní hoši počkali na vyzvání ke vstupu.

„Dále,“ ozvalo se za dveřmi a hoši nesměle vstoupili a kdyby nosili klobouky, zcela určitě by uctivě smekli.

V kanceláři seděly dvě ženy, z nichž jedna byla samice jako hrom, asi ve věku dvacet let a zřejmě z nudy si lakovala nehty, zatím co druhá byla baba před důchodem s brejličkami, tvářila se přísně a usilovně něco psala do dokumentů.

„Dobrý den,“ pozdravili oba hoši slušně.

„Čest,“ odpověděla samice a stará baba ani nezvedla hlavu, „jaké máte přání soudruzi?“ zašveholila samice.

„Čest,“ ještě odpověděli oba hoši, zcela zmateni pozdravem, který v Pičindě jaktěživ neslyšeli, dokonce ani v hospodě, jenom Jura si matně vzpomněl, že jednou zaslechl, jak Piliňák zdraví Malíčka, „Čest soudruhu profesore“ a on mu rovněž odpověděl, „Čest studente“, ale nevěnoval tomu pozornost, protože z domova znal jenom pozdrav dobrý den a nebo pomáhej pán Bůh a odpověď dejž to pán Bůh.

„No víte, my jsme studenti a za rok budeme maturovat a jelikož už jsme plnoletí, protože jsme se ještě vyučili, tak určitě nám ihned pošlou povolávací rozkaz a my jsme pacifisté, my bychom nedokázali zastřelit ani ptáka a dokonce, když kráčíme po chodníku, tak před sebou zametáme, abychom náhodou nezašlápli nějakého ubohého mravenečka a tak jsme se dočetli, že přijímáte brigádníky a dokonce prý i místo vojny, tak bychom měli zájem,“ pronesl Josef a samice se zatvářila povýšeně a čarodějnice po prve vzhlédla od papírů a překvapeně se na oba hochy zadívala.

„Tak to asi nebude možné soudruzi,“ zašveholila samice, „soudruzi horníci nám začali dělat rekordy a tím se potřeba horníků snížila, tak že se na to nespoléhejte, protože jestli i příští rok budou soudruzi v rekordech pokračovat, tak už asi brigádníky potřebovat nebudeme,“ dodala a dál se věnovala lakování nehtů.

„Tak že to vlastně budete zřejmě i propouštět, že ano?“ překvapeně se otázal Jura „a čím se ti propuštění horníci budou živit, když nic jiného neumí?“

„No ono to tak žhavé s tím propouštěním nebude, protože jsou zase soudruzi havíři, kteří se věnují stranické práci a výchově budoucí hornické generace po politické stránce a ti jsou se svými výkony hluboko pod rekordy a ono se to tím tak nějak vyrovná,“ důležitě hochy poučila samice a nechápavě na hochy pohlédla, jak je možné, že tak triviální věc je vůbec nenapadla.

„Tedy to si neumím představit, to u nás na vesnici, když v lese dělají tři dřevorubci, tak všichni tři poctivě kácejí, to vůbec nepřipadá v úvahu, že by dva dřevorubci káceli stromy i za toho třetího a ten by je za to v lese politicky školil,“ uzemnil samici Josef.

„U vás na vesnici ještě lišky dávají dobrou noc, tady v Ostravě už jdeme s dobou a dokonce jsme v politické vyspělosti předehnali i americké horníky a polští horníci z Katovic k nám do Ostravy jezdí pravidelně na hornické stáže, kde je naši horníci učí, jak dělat rekordy za ty horníky, co se věnují politické výchově těch hornických rekordmanů a hornického dorostu,“ uculila se samice a dál si nevzrušeně lakovala nehty.

„Proboha, to v dolech pracují už i dorostenci, já jsem si myslel, že v dolech mohou pracovat až teprve muži,“ lekl se Jura.

„To od vás hoši ale není pěkné, bránit se té nejčestnější povinnosti, jako je obrana socialistické společnosti, můj syn byl na to hrdý, že mohl jít na vojnu a dotáhl to až na četaře a získal odznak vzorného vojáka a byl vyfotografovaný před bojovou zástavou,“ poprvé promluvila čarodějnice a přísně se přes brejličky na hochy koukala.

„Ale my opravdu nejsme pro vojnu stvoření, já například vůbec neumím střílet, když jsem ze vzduchovky vystřelil na vrata stodoly z pěti metrů, tak jsem dokonce minul celou stodolu a teď si paní představte, že bych měl bránit váš klidný spánek, vždyť to byste se vůbec nevyspala,“ varoval čarodějnici Josef a Jura dodal, „já navíc vůbec neumím při povelu vpravo v bok zabočit doprava a pořád pochoduji rovně,“ přičemž samice se způsobně zaculila a nepřestala se věnovat nehtům, i když už je měla červenější, jak sovětskou vlajku.

„A navíc my umíme dělat rekordy, tady Jura je školským rekordmanem v běhu na 1 kilometr a já zase mám rekord ve skoku do výšky a kdybychom v dolech dál dělali ty rekordy, tak by nás pionýři vítali s těmi květinami a rodiče by na nás byli hrdí,“ škemral neústupně Josef a byl odhodlaný bez smlouvy neopustit kancelář.

„Když mně syn vyprávěl, jak stál na stráži před bojovou zástavou a dokonce vydržel bodnutí vosou do nosu a to se nesměl ani pohnout, tak jsem na něho byla nesmírně hrdá a když jsem to vyprávěla jiným soudružkám, tak mně takového syna záviděly a dokonce mně nabízely svoje dcery pro syna za manželky,“ vykládala čarodějnice a kdyby hoši věděli, že se jedná o soudružku Smradlavou, matku budoucího okresního tajemníka KSČ Bonifáce Smradlavého, vyučeného to malíře pokojů a vzorného vojáka a po roce 1989 majitele nadnárodního monopolu bordelů v Česku, tak by se určitě rychle odporoučeli, protože tato zapálená soudružka matka nepřipouštěla žádnou jinou variantu, než splnění nejčestnější povinnosti mladých mužů v ČSSR a to splnění vojenské povinnosti i za cenu ubodání k smrti od vos.

„A to se před tou zástavou nesmí ani šoustat?“ nevěřil svým uším Josef, samice vykvikla vzrušením a zčervenala ještě více než její nehty a čarodějnice zkameněla a během dalších pět minut nebyla schopna slova a seděla na židli vzpřímeně, zkamenělá jak egyptská sfinga.

„On to tak kamarád nemyslel nějak zle, to víte, my jsme ještě mladí a máme potřebu si někdy švihnout a když si pomyslíme, že na vojně si jenom budeme honit ptáky, tak je to pro nás frustrující,“ omlouval Josefa jeho kamarád Jura. Samice řičela vzrušením a zdálo se, že nebude dlouho trvat a dosáhne orgasmu, zatím co čarodějnice ještě více rozevřela hubu a i když jí do ní vletěla moucha, tak zůstala strnulá se stále otevřenou hubou.

Asi jí ta moucha nesmírně zachutnala, pomyslel si Jura.

„No je to tak, my máme pochopení pro socialistické hospodářství a nechceme, aby kvůli spotřebě bromu na vojně kvůli nám přišel stát na buben,“ vysvětloval dále Josef v předtuše, že si čarodějnici svojí upřímnosti a snahou o úsporu bromu získal na svoji stranu a vše je na dobré cestě, když v tom čarodějnice náhle procitla a zařvala, „ven, okamžitě vypadněte ven!“ načež oba hoši zmateně vycouvali na chodbu, ale Jura ještě ze slušnosti nahlédl zpět do kanceláře a pozdravil „Čest.“

„Ty vole, viděl jsi to, co se té babě stalo, vždyť my jsme se tak pěkně rozvyprávěli, já jsem si myslel, že už se začne podepisovat smlouva a ta čarodějnice se od vzteku málem posrala,“ nechápavě kroutil hlavou Josef.

„No asi už dlouho nešoustala a dostala na to chuť a nebo ten její syn je buzerant, copak člověk ví, co se takové krávě honí hlavou,“ rozumoval Jura, „ty Josefe, co říkáš, až přijedeme do Pičindy a zajdeme do hospody a pěkně pozdravíme „čest,“ ty vole, umíš si představit, jak budou chlapi čumět, Mravencovi vypadnou z ruky i půllitry s pivem a my jim řekneme, že jsou vesničtí burani a že v krajském městě se tak zdraví naprosto běžně, dokonce i na veřejném hajzlu.“

„No kašlem na to, víš já stejně bych se v těch štolách necítil moc dobře, kdyby tam byly okna a svítilo slunko, tak by mně ten prach nevadil, ani ta práce, ale být někde tři sta metrů pod zemí jak krtek, no možná bych to ty dva roky vydržel, ale ani o den více,“ utěšoval Josef Juru, „ale s tím zvláštním pozdravem bych si to raději rozmyslel, umíš si představit strýca Flašku, ty vole, ten by nás mohl i zabít.“

„Tak jak jste dopadli?“ vyzvídal na druhý den Puštík na Jurovi, když doplňoval zásoby vína do kabinetu a když to Jura Puštíkovi a Zmrdálkovi povykládal, tak Puštík okamžitě napsal Jurovi i Josefovi jedničku z češtiny, velkou jako bič a oba se náramně při tom vyprávění bavili a zřejmě se bavili i během vyučovací hodiny při skleničce vína, protože Zmrdálek, který měl zrovna ve třídě vyučovat technologii, se vůbec nedostavil.

„Představte si pane profesore, že jsme tam slyšeli takový zvláštní pozdrav, ČEST, který jsme ještě v životě neslyšeli, já jsem se dokonce koukal i do bible, jestli se tak třeba nezdravili v pravěku, ale nic takového jsem tam nenašel,“ vykládal Jura Puštíkovi a ten se chechtal, až se za břicho popadal.

Samozřejmě, že nikomu nevadilo, že se Zmrdálek nedostavil na vyučovací hodinu, jenom Piliňák neustále chtěl pro Zmrdálka dojít, ale když ho Jura mistrně umístěným kopancem odehnal ode dveří, tak jenom v zadní lavici vyhrožoval, že si to někdo odsere.

„Hele, Juro, uděláme ještě jeden pokus, zajedeme do vedlejšího okresního města na vojenskou správu a tam jim to rozmluvíme, že pokud po nás armáda zatouží, tak nastane v Československé lidově demokratické armádě naprostý chaos a kdyby nás přepadli lidojedi z Nové Guinei, tak nás přemůžou jenom s oštěpy a sežerou nás k obědu i se samopaly,“ navrhl Josef a Jura samozřejmě nadšeně odsouhlasil přepadovou akci vojenské správy.

„Dobrý den, vlastně čest,“ pozdravili oba hoši způsobně na vojenské správě okresního města, když byli vyzváni ke vstupu do kanceláře a v duchu si marně lámali hlavu, jakou že šarži mají vlastně před sebou, jelikož vojenské hodnosti nikdy nezkoumali a ani nehodlali zkoumat. Určitě to bude generál, pomyslel si Josef, když na náramenících uviděl tolik hvězd, kolik ještě v životě na rameni nikoho neviděl a spustil, „Pane generále, my jsme studenti s vedlejšího města a budeme maturovat a už jsme kupodivu plnoletí a určitě nás budete chtít na vojnu, protože jak na potvoru jsme oba zdraví a dokonce špičkoví sportovci a my jsme pacifisté a přesvědčení by nám nedovolilo zabít zvíře, natož člověka,“ vychrlil na zcela konsternovaného vojenského papaláše Josef.

„Co mně to tady žvaníte za kraviny, jací pacifisté a jaké přesvědčení?“ s vyvalenýma očima pěnil zelený mozek, „však na vojně vám to přesvědčení, včetně toho pacifismu vytlučou z hlavy, na to se spolehněte,“ zuřil zelený mozek, „tak vám se nechce na vojnu vy šmejdi, víte vy vůbec, že v Sovětském svazu se mladí, ještě nezletilí komsomolci dobrovolně hlásí do Rudé armády ještě před obdržením povolávacího rozkazu a sovětští velitele, aby neucpali kasárna, musí některé dobrovolníky odmítat, protože mají od pracujícího lidu limitovaný příděl potravin pro vojsko a vy, místo toho, abyste s nadšením očekávali povolání k nejčestnější povinnosti mladého muže v naši krásné, socialistické vlasti, aby vás armáda vycvičila pro boj s imperialisty zblízka, chcete sprostě dezertovat?“

„Ale pane generále, u nás v Pičindě jsou mladí pionýři, Blizna, Kravinec, Vošoupal a Šulínek z třídy 5 B, kteří si denně hrají na vojáky, vždy jsou dva Němci a dva partyzáni a partyzáni vždycky vyhrají a ti by šli klidně na vojnu místo nás a kdyby jim armáda dala skutečné zbraně místo těch jejich dřevěných, tak by tu vojnu i podepsali, takový Kravinec chtěl dokonce spáchat sebevraždu, když si představil, že dostane povolávací rozkaz až v osmnácti letech, naštěstí když se věšel, tak se pod ním ulomila suchá větev a zlomil si jenom žebra,“ snažil se ukecat generála Jura, „ale ty už mu srostly, tak by mohl klidně bojovat a chránit váš klidný spánek.“

„Do prdele, co tu melete cosi o kravincích, armáda není žádný kravín a vojáci nejsou krávy, škoda že armádní generál, soudruh Dzúr vydal rozkaz, že na vojenských správách nesmíme nosit ostré náboje, protože imperialisté si na vojenské správy netroufnou, tak bych vás na místě zastřelil,“ hladil si na prdeli pověšenou pistoli se slepými náboji generál.

„No, my bychom vám pane generále mohli obstarat prvotřídní slivovici, tata letos vypálil padesát litrů, tak si řekněte, kolik by to stálo?“ nezapřel obchodního ducha Jura, načež generál ukázal na dveře a zařval, „ven, než vám nakopu prdel a počítejte s tím, že budete mít vojnu jako řemen, o to se postarám,“ hulákal generál na hochy, kteří již prchali chodbou k východu z budovy a dokonce ani nestačili pozdravit „čest.“

„Sakra, už mě to sere, ti debilové s tou vojnou nadělají, jak kdyby šlo o život a přitom o hovno jde,“ rozčiloval se Josef venku před budovou a šutrem mrštil na budovu okresní vojenské správy a nadával přitom jak starý chlap, „jenom se z té vojny všichni neposerte, vy zelení čuráci, pojď, aspoň jim tu zasranou vojenskou správu ochčíme,“ a tak se oba vymočili přímo pod oknem velitele vojenské správy, spokojeně otřepali přirození a odkráčeli na vlak.

„Tak jsem slyšel, že se chcete zbavit čestné povinnosti sloužit socialistickému lidu,“ ironicky si rýpl do Josefa a Jury Piliňák, „to já bych nikdy svoji vlast nezradil a pracující lid už vůbec ne a už se na vojnu těším, chtěl bych dosáhnout hodnosti četaře a určitě budu vzorným vojákem a konečně se naučím střílet a kdyby byla válka, tak klidně za vlast položím i svůj život,“ hrdě promluvil Piliňák.

„No kdyby takový vůl, jako ty mě dělal velitele, tak bych se raději zastřelil, ale první bych odpráskl tebe, i když mě to vrozené lidství vyloženě nedovoluje, ale u tebe bych udělal výjimku a zbavil bych tak lidstvo jednoho vola,“ odplivl si Josef a opovržlivě si odfrkl, jak kdyby měl před sebou tchoře.

A tak proběhly studentská léta Josefa a Jury až k maturitě v roce 1967, které Josef i Jura zvládli tak, aby prolezli a začali nový život ve víru velkoměsta. Ještě před maturitou navštívili školu náboráři z firmy „Montostav n.p.“ a měli zájem o dva absolventy a Josef i Jura samozřejmě okamžitě reagovali a v ředitelně ihned sepsali smlouvu o nástupu po maturitě do zmíněného národního podniku v krajském městě.

„Ty vole, to máme kliku, zase budeme spolu a v takovém městě to bude jiný šrumec než v Kozojedech,“ radovali se oba a již se těšili na městské baby, které budou zcela jistě povolnější, než baby v Kozojedech, Kundomíně a okolí, i když i tam se našly lepé děvy, které se sexuálními službami neměly nijak zvlášť velké problémy a nakonec se hoši mnohokrát přesvědčili, že vagíny mají všechny ženské na světě stejné.

NÁSTUP DO MONTOSTAVU.

Na začátku září roku 1967 se Josef i Jura hlásili na personálním oddělení národního podniku Montostav a převzali písemné potvrzení, které je opravňovalo k ubytování na podnikové ubytovně, velmi slušně zařízené sedmiposchoďové budově, bez vrátnice, kde měli naprosté soukromí a zařízený pokoj jen pro ně dva s veškerým nábytkem, umožňujícím pohodlné bydlení, i když oba předpokládali, že z místních městských barů budou okamžitě nastupovat do práce.

Spolu s nimi se nástupu do zmíněného národního podniku zúčastnilo dalších patnáct absolventů jiných škol, protože Monstostav byl gigant s osmi tisíci zaměstnanci a pobočnými závody po celém kraji.

„Ty bláho, to jsem nevěděl, že je to takový moloch, tady bude bab jako much,“ kulil oči Jura, „dokonce budeme moci dělat mezi babami výběrové řízení obálkovou metodou a ty, které budou mít nad dvacet, doporučíme našim chlapům v hospodě v Kozojedech.“

„No uvidíme, kde nás zařadí, hlavně abychom byli nějak nedaleko sebe, kdyby nás rozhodili na závody, tak už se budeme vídat jenom na ubytovně,“ konstatoval ustaraně Josef.

Když si jednotliví odpovědní pracovníci absolventy rozebrali, tak Josef nastoupil do projekčního oddělení a Jura zase na zásobovací odbor, a tak zase oba zůstali pospolu, protože byli v jedné budově podnikového ředitelství.

Když měli za sebou veškeré přijímací formality, včetně návštěvy lékaře, kde opět zjistili, že jsou naprosto zdraví a rovněž penisy mají na jejich věk poměrně dobře vyvinuté, čili hrozba vojenské služby byla stále akutní, vydali se oba čerstvě socialističtí pracující Josef a Jura na průzkum krajského města.

„Tak to dopadlo perfektně, já jsem měl v tašce dva litry slivovice, kdyby bylo třeba, tak bych je nabídl jako úplatek, aby nás nerozdělili, tak teď je můžeme spolu vypít, ale zatím tu slivovici schovám na nějakou významnější událost, možná by stálo za úvahu je zakopat někde za ubytovnou a vykopat je, až vymrdáme s vojnou, ale zatím se porozhlédneme po městě, musíme se zorientovat, kde jsou tady hospody a prý tu mají i divadla, ale to mě zase tak nebere, ale fakt je ten, že smradu tu je ve vzduchu, jak kdyby někde párali tchoře,“ konstatoval Jura.

„No jo, však jsou tady doly a hutě, co sis myslel, že tady bude čistý vzduch jak u nás v Pičindě, se podívej na ty komíny, se z nich hulí jak z doutníků, ale stejně si zvykneme, nic jiného nám nezbude a kde je psáno, že tu musíme zkysnout až do smrti,“ odpověděl Josef.

Pomalu procházeli středem města a neustále je dráždil podivný smrad z oceláren a smog, který visel nad městem, jak černý závoj a především si do paměti vrývali topografii umístění místních hospod, barů a nočních klubů, o kterých předpokládali, že se stanou součástí jejich večerního, případně nočního života.

„Člověče, tady je hospod jako much, to aby měl člověk troje zaměstnání, aby je stihl všechny obejít a zaplatit ve všech útratu,“ obdivně konstatoval Jura.

„To víš, havíři, ti mají peněz jako šlupek a když navíc dělají ty rekordy, tak můžou chlastat od rána do večera, my budeme vedle nich vypadat jako chudí příbuzní, ale celkem nám to může být jedno, oni se stejně nedožijí ani důchodu a než abych měl silikózu plic, tak to raději budu jako chudý příbuzný,“ celkem si s problémem peněz nelámal hlavu Josef.

K večeru se ocitli před hotelem Moskva, po roce 1989 přejmenovaný na Hilton, jehož součásti byl i noční bar a tak se Josef a Jura rozhodli se stokorunou v kapse to ve zmíněném baru roztočit.

„Bohužel pánové, je plně obsazeno, nemůžu vás tam vpustit,“ odmítl jím ke vstupu nějaký chlap, který zřejmě vykonával zaměstnání socialistického vrátného a po poučení z budovy OKD raději vyhazovače neoslovili dědo, ale Jura okamžitě zareagoval, „čest soudruhu vrátný“ a vrátný po tomto pozdravu mírně zpozorněl a zřejmě očekával, že před ním stojí tajemníci krajského výboru strany a kdyby dělal problémy, tak by mohl přijít o pracně zkorumpovaný invalidní důchod, ale když se ani jeden z hochů nelegitimoval, tak se zase dostal do původní pohody, „podívejte se na nás, vždyť i s botami vážíme dohromady osmdesát kilo a kdybychom se postavili k sobě, tak objem kolem břicha nás obou není větší než devadesát devět centimetrů, tak my už se tam nějak natěsnáme, třeba si sedneme pod věšák,“ loudil na vrátném soucit Jura.

„Kdyby soudruzi číšníci chtěli, tak jim zazpíváme i nějakou lidovou písničku, my jich známe spoustu,“ vnucoval se Josef, „to tedy u nás v Kozojedech se vstupem do hospody nikdo takové problémy nedělá a hospodský Mravenec ještě každého hosta pěkně pozdraví, jenom vy tady máte nějaké zvláštní móresy, to bych chtěl vidět, jestli byste nepustili dovnitř takového strýca Flašku, ten by vám tady z toho hotelu udělal kůlničku na dříví,“ již začal být nasraný Josef.

„Hoši vypadněte, neslyšeli jste, co jsem vám řekl!“ zavrčel výhružně vrátný a vycenil silně prořídlý chrup, který se zřejmě nevyplatilo vyspravit, jelikož stomatologie včetně zubních náhrad byla v té době zadarmo a tak si majitel chrupu s takovou prkotinou nedělal starosti.

„Víte co, tady máte soudruhu deset korun, my máme pochopení, že tady musíte venku za každého počasí střežit klidnou zábavu socialistických hostů a vy nás za to vpustíte dovnitř, že ano?“ vmáčkl do dlaně soudruhu vrátnému desetikorunu Jura, načež tomuto změkl výraz ve tváři, otevřel vchod a mile prohodil, „tak račte pánové, kdybyste tak nějak mile, hřejivě a soudružsky jednali od začátku, tak jsme si ušetřili čas a vy už jste mohli chlastat,“ ještě za hochy volal soudruh vrátný a kluci plni očekávání sestupovali po schodech.

„Ty vole, to vede do sklepa, to jsem neviděl ani v Kozojedech a tam mají úplně moderní kulturní dům a pokud vím, tak ve sklepě mají jenom kotelnu,“ divil se Jura.

Když vešli do baru, nestačili se divit, bar byl poloprázdný, spousta stolů neobsazena a na parketu se vlnily asi tři taneční páry, dva číšníci se evidentně nudili a teprve když uviděli Josefa s Jurou ožili, načež jeden soudruh číšník ihned uctivě přiklusal a s úklonou vedl oba hochy poloprázdnou rozlehlou místností a usadil je uctivě k jednomu stolu.

„Co si budou pánové přát?“ otázal se úlisně a servilně.

„Dvě piva a hned tam roztočte další, ať potom dlouho nečekáme,“ poručil Josef.

„Promiňte, ale pánové se asi spletli, tady to není pivnice, my nabízíme pouze víno a alkohol dle nápojového lístku,“ a položil před každého nějakou knihu ve vázaném výtisku a zůstal uctivě stát.

„To jsou mě vymoženosti, v Kozojedech v hospodě ti hospodský Mravenec z hlavy vyjmenuje všechno, co má na skladě a tady na to musí mít knihu, asi tady ti číšníci jsou nějací magoři, nebo co,“ podivil se Jura.

„Pane vrchní, kolik stojí celá sedmička vína?“ dotázal se Jura.