NYC GIRL, příběhy z New Yorku

Veronika Kafková

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Veronika Kafková

Cover © Eva Šimberová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-040-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-041-7 (mobi verze)

www.tz-one.cz

www.vydavatelstvi-eknih.cz

NYC GIRL

NYC

Přistávám naletišti vNYC apohledem tě hledám vdavu lidí. Jak by to bylo krásné, kdybys tu namě čekal. Nikdo tu ale není. Podůkladném prolustrování napřepážkách imigration se chopím svého kufru avyjdu ven před budovu. Ovane mě srpnový dým horka. Takového horka, které si pamatuji zEgypta, akdyž zavřu oči, tak trochu mi to Egypt připomíná. Ale jsem vNYC, zpátky doma, ajá to vím anemám pochyb, že tahle cesta je tou správnou ajedinou možnou vdaný okamžik.

Odlítám 2. 8. 2012 zpražské Ruzyně stím, že se vrátím 4.11. Zatři měsíce. Docela dlouhá doba, ato jsem pochopila až naletišti vPraze při odletu, když jsem trochu přestřelila vízovou povinnost. Ještě že mám dvě apůl hodiny před odletem, protože upřepážky kodbavení mě slečna vrátila stím, že pobyt vrámci ESTA programu je možný pouze na90 dní, ne víc ajá jsem to překročila. Prý si mám jít přebookovat letenku, jinak neodletím. Atak jdu kokýnku naČSA, kde sedí jedna sympatická paní kolem padesátky, ale sympatická je pouze doté chvíle, než začne vpočítači přebookovávat můj let, protože absolutně neví, jak se to dělá. Potím se aona se ptá, kdy bych se chtěla vrátit, ajá nevím, nevím, jaké datum mám vybrat, jsem vpřítomnosti auž chci být co nejdřív usvého milého vNYC aje mi úplně jedno, kdy se mám vrátit. Tak třeba 28.10, vypadne ze mě apaní souhlasně přikývne. Zaplatím 4000 Kč zazměnu letu, což je teda zase výdaj navíc, ale co se dá dělat, apak se půl hodiny neděje nic. Paní jen něco ťuká sem atam dopočítače. Atak se jí už nervózně ptám, jestli je nějaký problém, aona zvedne oči ařekne: „Nejde mi to vpočítači přesunout.“ To se mi snad zdá, jak nejde mi to přesunout? Apotom dodá: „Místo toho zpátečního letu se mi povedlo vás vyhodit ztoho dnešního odletu. Jen nani tupě zírám. „Prosím vás anemohla byste se zvednout ajít se sněkým poradit, jak se to dělá, protože já chci dneska odletět aletí mi to zahodinu apůl apotřebuju se odbavit.“ Stéká ze mě pot. Je to horkem, láskou anervozitou. Paní se omluvně usměje, je flegmatická avycvičená najednání se zákazníky, evidentně bývalá letuška. Podalší půl hodině zvedne zadek, odejde někam dozadu a podeseti minutách se vrací. Čas teče, hodina doodletu, jsem nervózní aptám se jí, jestli se jí to povedlo. Ona, že ne, že to ještě nemá vsystému. Pane bože, kde je problém? Dneska prý mohu odletět, prý je tam ještě místo adává mě nawaiting list. No tak to je super, pomyslím si. Azpáteční let mi musí vypsat napapírovou letenku. Vypisuje papírovou letenku ajá se bojím, že třeba uprostřed toho vypisování zapomene psát. Opravdu zážitek, jsem zpocená, je mi úplně jedno, jakou zpáteční letenku mi vystaví, může být třeba zigelitu. Ženu se rychle kodbavení, šupito presto aběžím naUS boarding. Naštěstí tam není fronta, někdy to bývá snapětím, tak ještě kupuji cigarety anetuším, že dvě krabičky jsou opravdu málo aže se vNYC zacigarety dostatečně prohnu. Ale jsem spokojená, hlavně že sedím vletadle a zapár minut se vznesu dovzduchu.

Po přistání tě tu nikde nevidím, nejsi tu. Bylo by pěkné, kdybys tu byl. Pobírám svá zavazadla ařítím se shuttle busem naCentral Station, jak to mám vmapě. Doléhá namě jet lag aúnava. Sleduju cestou zautobusového okénka moje město. Můj nově objevený domov. Pár lidí se namě směje aprvní větu, kterou tu slyším, je: „Máš hezký účes“ od jednoho černocha, atak se ho ptám, jak se dostat doQUEENS dosvého hostelu. Je to celkem jednoduché, kupuji lístek nametro ařítím se číslem 7, stejným jako moje tramvaj doStrašnic, dostanice QUEENSBOROUGH, kde je můj hostel, krásně čistej a nakrásném místě, nová budova. Minulý rok vTaosu vNovém Mexiku jsem se pošílených zkušenostech zařekla, že už nikdy, ale nikdy vžádném hostelu nepřespím. Aje to tady zase. Klasika. Tenhle hostel se ale narozdíl od toho taoského, kde smrděly záchody acelou noc naně chodili hosté zvracet akakat avšechno bylo přes papírové stěny slyšet acítit, je milej a napokoji jsou tři holky, dvě tmavý ajedna zAustrálie. Apřemýšlím, že se osprchuju avydám doměsta, ale je osm večer aunás tím pádem dvě ráno ajsem tak unavená, že jen ulehám dopostele ausínám.

Pátek 3. 8. 12

Probouzím se asi vpět, mám posunutý čas azvědavě jdu ven akouřím před hostelem. Pozoruju vlaky, jak se míjejí navisutých mostech adělají krásný rámus, takový, jaký jsem si vždycky představovala při romantických filmech zNYC. Ajsem přímo natom místě. Jdu uloupit svou první snídani doDunkin‘Donuts adávám si hamburger akafe, jak jinak vAmerice, aužírám tu sladkou housku amaso ajsem šťastná, že jsem tady asnad poprvý mi tohle nechutný jídlo zachutná. Arychle převlíknout a doměsta, koupit si místní telefon, neb bez něj je tu člověk úplně ztracený. Potom hurá nanet, abych našla nějaký další hostel nebo jiné ubytování nadnešní noc, protože tady vtom hostelu mají plno avypadá to nadnešek docela beznadějně, copak se to děje? Je vrchol sezóny, léto vNYC je nacpané turisty kprasknutí. Nechápu je, vtakovém horku. Kupuji si telefon ahned volám Peterovi doSan Francisca abudím ho, tady je jedenáct dopoledne aon má sedm ráno, to ale jsem nějak zapomněla, ty časové posuny. Jsem ráda, že jsem ho zastihla, konečně sněkým můžu mluvit, sněkým známým zAmeriky americkým mobilem. Připadám si jako Alenka vříši divů. APeter se mě ptá, jak to mám sbydlením, ajá říkám, že je to pěknej průšvih, že vlastně nevím, kde dneska budu spát, že je město plný kprasknutí anikoho jiného jsem nesehnala. Říká mi, že se zamyslí, jestli někoho vNYC nezná, adá mi vědět. Potuluji se dál městem anasávám úžasný rytmus newyorských ulic, jsem fascinovaná chůzí nohou, ostatně jako celý život, nohy míjející se vdavu, to je moje téma. Fotím, dělám několik desítek obrázků míhajících se nohou aněkolik obrázků mrakodrapů vkontrastu snebem. Skoro to vypadá, jako by ty mrakodrapy taky někam šly. Nakaždém rohu vidím kadeřnictví, ano, itady bych mohla stříhat anůžky avýbavu mám ssebou, ale je mi jasné, že si musím vybrat, že tu není možné stihnout všechno. Natřetí hodinu odpolední jedu zpátky dohostelu acestou mi volá Peter, že sehnal svoji kamarádku Veroniku aže jí mám hned zavolat, že mě usebe nechá pár dní přespat. Jsem šťastná. Moc šťastná, celý den dýchám apřeji si, aby se to nějak vyřešilo. Beru si nani číslo ahned jí volám. Vera říká: „Da, da, vazmožno“. Je to Ruska avysvětluje mi, jak se kní dostat aže musím přijet co nejdřív, že jede zadvě hodiny doBostonu zarodiči. Tak teda jupí. Rychle balím svůj kufr, je těžký, já unavená, ale co, nasedám nametro avláčím tu bagáž zasebou a zaněkolik desítek minut stojím vHope Street 14 před Veroničiným domem, vBrooklynu, pouhou stanici metrem od Manhattanu.

Vera pro mě přichází dolů ke dveřím, je to menší holka, 39, skrátkýma, kudrnatýma vlasama apihama. Asměje se, jak mě vidí, ahned mezi dveřmi je jasné, že naše setkání nebyla náhoda, že všechno je tak, jak má být, všechno je řízené shora tak, abychom obě dostaly svoje lekce. Rychle se seznamujeme. Tady je lednice, tady je koupelna atady můžeš spát, ukazuje nagauč afuton. Tady máš klíče. Vera odjíždí doBostonu abude zpátky vpondělí ráno. Odchází, já vydechnu apřevlíknu se ašťastná, že nemusím nic řešit, jedu metrem nasvůj první tanec 5R. NYC. Joffrey Ballet School, na6. Avenue a10. Street, místo, kde učila Gabriella akde toto úterý ještě vedl tanec Arthur. 5. patro, naproti kostelu, svýhledem nakřižovatku adlouhou 6. Avenue, pokteré jezdí pruhy aut ataxíků. Tanec vede starší paní sdlouhými bílými vlasy aofinou ajá si představuju, že jednou takhle vestáří asi budu vypadat. Jmenuje se Jenny aje to žena jednoho kameramana, kterého znám zminulého roku zKalifornie. Ten je tam také apoznává mě adocela se diví, protože jsem měla úplně jiné vlasy. Ale on je kameraman, tak to má voku. Jenny pouští písničku, vekteré mě vítá, aříká: „Tak jsi přecepřece jen tady, hra se mění, přiletěla jsi, abys tu pokračovala, vítej doma.“ Jsem dojatá atečou mi slzy potváři. Je tu asi 40 tanečníků, velký atanečně protřelý newyorkský tribe. Každý tu tančí daleko líp než kdekoliv jinde nasvětě. Tuším, že tady se dá růst. Je to jediné místo, kde je to takhle vysoko. Centrála. Jsem tu správně. Ajsem šťastná. Pak celá propocená jedu domů nočním metrem amůj spánek je hluboký anerušený. Drze jsem vlezla Veronice dopostele, když tu není.

Sobota 4. 8. 12

Sobota je akční, protože jsem se přihlásila doArt Students League of New York nakurz tvůrčího psaní. Naobrázku ktomuhle kurzu byla vyfocená paní, jak píše orlím perem. Stejným orlím perem, které jsem našla vBelgii vlese. Bylo to tak symbolické, že jsem se nemohla nepřihlásit. Paní zapřepážkou nastudijním mi řekla, že mají plno. To přece nemůže být možné, přiletěla jsem ztakové dálky amají plno. Nechávám si tedy zavolat ředitelku, která si mě pozve doředitelny, aje to kpopukání, protože sedí zastolem apřed tím stolem má velký zlatý rám, který jí vlastně rámuje obličej. Musím se smát, ředitelčin výraz je tak kyselej aten rám tak zlatej, ty barvy se doslova třískají. Avysvětluji jí, že kvůli tomu kurzu jsem přiletěla až zPrahy oněkolik dní dřív aže to místo tam musí najít. Kysele se namě podívá svýrazem: „Iam so sorry, ale nejde to.“ Tak tasím zbraně aříkám, že mi to vmailu někdo před pár dny potvrdil. Hned ten mail chce vidět, nevěří mi, tak se zapotím analistuji ten mail, kde jsem se dotazovala natenhle kurz akde mi jasně řekli, že je obsazeno. Otevřu ho tak rychle, jak jen to jde, ahned ho zase zavřu. Nestihla si to přečíst, ale nějak to zapadlo aona řekne: „Tak teda ok, zaplať 120 dolarů amůžeš jít.“ Zaty peníze takové scénky.

Vcházím dotřídy, kde je asi patnáct lidí avšichni jsou natěšení, že se bude něco dít. Aděje se to, že píšeme básně, malujeme básně ztance abarev amně tečou slzy potváři, své básně čtu nahlas avšichni jsou dojatí. Básněmi odpovídám ostatním naotázky aokamžitě tam začnu působit magicky jako zrcadlo, jsem nabitá láskou atryská to ze mě, je to romantické akrásné. Aseznamuji se tam smalířem Kippaxem, který mi dává nasebe vizitku amaluje můj portrét. Se starým malířem původem zJamajky, se kterým se zatýden pomiluji vjeho ateliéru.

LOVE SONG

Isaw caravans in the desert

Coming to my house.

Dancing with the sky

In the middle of the darkness

Of my eyes.

Breathing softly,

Whispering the words,

Just ONCE

There came caravans to my house.

And they brought asunflower

To my heart.

Amoje duše nasává víno zlednice, pěkně vychlazené bílé víno, aprotože jsem před chvílí měla nutkání si jít zapálit nastřechu adívat se dolů naHope Street, tak jsem to hned udělala. Právě naté střeše svínem acigaretou vruce, spozadím Manhattanu anoci, začala tahle moje kniha. Rozzářené město vnočním oparu. Stoupám bosa schod by schod aze střechy zní hudba. Zarazí mě to, doufám, že nastřeše budu sama avklidu si budu moct rozjímat, ale jsou tam dva lidé. Žena amuž. Muž je director of amovie company, což je tady vNYC snad každý druhý napotkání, aslečna herečka zBarcelony. Nahlas si přeříkává nějaké pasáže ze scénáře apiluje americký přízvuk. Seznamujeme se a naotázku, kdo jsem, odpovídám: „Dancer.“ Aje to venku, poprvé jsem to oficiálně řekla nahlas. Přisedám si knim aasi postopadesátéosmé sděluji, že píšu knihu. No jo, ale komu to vlastně říkám, když jsem zatím nenapsala ani řádku. Začnu se smát arežisér namě podezřele koukne: „Hele, tak to ti nezbude nic jiného, než hned teď jít dolů dotoho svého bytu, sednout si kpočítači aokamžitě začít psát. Hned teď. Kdy jindy. Jdi, sedni azačni psát.“ Ha. To teda koukám. Podeseti letech žvástů teda scházím opatro dolů doVeroničinýho bytu asedám kpočítači azačínám psát.

Aje to tak silné, že uprostřed téhle věty jdu dokoupelny aoholím si hlavu úplně dohola. Jsem nadřeň nahá. Vylovím ztašky vizitku naKippaxe, malíře zBronxu, kterého jsem potkala vArt Students League. Starý černý muž zJamajky, drsný týpek.

Úterý 7. 8. 12

Venku prší, je to přesně ten den vNYC, kdy člověk chce roztáhnout deštník apustit se doulic jemnou chůzí, teče mu dobot adýchá ametro je celé zapocené, až se to nedá vydržet. Adýchá aspěchá naschůzku smužem. 1pm. Art Students League. Čeká namě zaskleněnými dveřmi hned uvchodu. Sluší mu to. Je šťastný, že jsem dorazila, ausmívá se. Jdeme bok poboku, vjedné ruce drží svoje portfolio avdruhé mě, jsme jako staří milenci, jedeme metrem avystupujeme naUnion Square. Vcházíme dosupermarketu aon kupuje samé dobroty. Už vtom obchodě je cítit vevzduchu sex amilování, napětí. Žena amuž. Kupuje kokosové kuličky adívá se namě aříká: „Tenhle sýr je pro tebe“ akáva. Pak nasedáme doautobusu, zrovna dotoho, který přijíždí, ajedeme dlouho Uptown, na102. Street. Tiskneme se ksobě aje jasné, že tohle mu zamotá hlavu, víc jemu než mně, protože já mám vhlavě Arthura apokouším se ho setřást. Klín klínem, někdy to funguje náramně. Aktomu láska. Trochu lásky. Jeho studio je přesně to studio, které znám zmeditace, vekteré se mi zjevil vBelgii, jsou tam barvy aštětce, voní to tam a dooken padají stíny stromů. Kippax říká: „Jestli se ti tu líbí, můžeš tu být, jak dlouho budeš chtít.“ Dává mi to příslib soukromí amalování, azyl. Olejové barvy, co víc? Jamajsky se ke mně tiskne, říká, že není tanečník, ale tančí obstojně, má ty grify zacelý život nastřádané. Je to profík. Akorát strašlivě při polibku slintá, uff, zase to nepovedené líbání je předzvěstí prapodivného sexu. Myslím natebe, sestřičko, jak jsi mi dávala moudra před odletem, atak mu říkám: ochrana! Aon odbíhá vedle aloví kondomy zlednice. Je to zvláštní, svírat vsobě někoho jiného, než koho právě miluji. Nejsem hodná holka. Not at all. Akdyž skončíme, zapálím si uněj cigaretu aon říká: „Ještě žádná žena tu neměla dovoleno kouřit.“ Ajá se usmívám avím, že je to tak správně. Oblíknu se autíkám od něj ze studia rovnou natanec, je úterý amám hlad. Autobus mě vrhne naposlední chvíli úplně někam jinam, tak se musím vracet. Ujíždí se mnou směr východ, ale já chci nazápad. Kupuju si úžasné vinné listy vobchodě vedle tanečního studia, kde jsem je objevila při svých okoukávacích pochůzkách. Mňam, atančím atančím, tentokrát jinak, Lucía je se mnou spojená, pokládám si své tělo dodechu, je to úplně jiný tanec, než jsem byla zvyklá, jsem víc vsobě. Asmuži je to krásné, potkávám tam jednoho tanečníka, co ke mně přirůstá, ajak to tak vypadá, dívám se mu doočí apotom mu dávám nasebe kontakt adomlouváme si rande. Není to vůbec složité. Líbím se mu, líbím se mu itakhle plešatá, je to jiné, je to přitažlivé, protože jiné. Ach ouvej, tohle je teda jízda.

Středa 8. 8. 12

Aznova se vracím doArt Students League. Napadne mě, že by bylo prostě úžasný, kdybych tu mohla učit The Artist‘s Way, stejně jako vPraze. Ano, je to velká troufalost, už vidím tu ředitelku, jak sedí vtom zlatém zarámovaném obraze vesvé kanceláři apročítá moji přihlášku naučitelování. „Sotva přiletěla auž by tu chtěla učit, zítra bude sedět vmém křesle.“ Je mi úplně jasná její reakce amusím se té představě smát. Ale přesto si sedám kpočítači adocela jasně arychle dávám dohromady průvodní dopis kmému kurzu The Artist‘s Way. Žít svůj sen. Posobotním semináři tvůrčího psaní je mi jasné, že bych se tady chytila, že mě lidi itady následují achtějí. Moje energie pulzuje arozdmýchává vlidech vášně ajejich potenciály. Vím to atato sebejistota mě potřech hodinách briskního překladu mého učebního programu doangličtiny svede ktomu, že kliknu naemail paní ředitelky aposílám ji tenhle návrh ke svému newyorskému snu. Tři hodiny práce aběhem pěti minut mi přijde emailem odpověď: „Tento rok máme plno, je mi líto.“ A namoji další odpověď, že to nevadí, že tu budu ipříští rok, mi přijde automatická odpověď: „Jsem nadovolené.“ Studená sprcha, musím se smát, ale mám radost, že jsem to udělala. Mít tady povolení kpráci, mohla bych si ty kurzy otevřít navlastní triko, někde si pronajmout místnost, udělat tomu reklamu apomalu začít. Ano ano, ale povolení nemám, takže vbodě jedna se tu poohlídnu ponějakém muži, kterého bych si mohla vzít, abych tu zelenou kartu dostala.

Odpoledne praží slunce avulicích NYC je asi padesát stupňů Celsia. Nasedám navlak ajedu směr oceán. Moje první cesta naFar Rockaway Beach. Metro jede hodinu apotom vyletí ztunelu apřede mnou se objeví oceán vplné své kráse. Jsem šťastná, vystupuji na67. Beach Street aposkakuji ulicí mezi nízkými domky plné černochů přímo nadlouhatánskou pláž. Vane příjemný vánek, voní solí adálkami ajsou ohromné vlny. Cestou ze sebe odhazuji oblečení askáču dotěch vln araduji se avím, že je tu ráj nazemi, je tu pro mě přesně to, počem toužím. Pak unavená padám dohorkého písku, voní, tak voní, že kněmu musím pořád dokola čuchat. Usínám natom rozpáleném písku aspím dobrou hodinu apůl askoro zázrak, že se vtom žáru nespálím. Je kolem šesté večer ahladová jdu popláži, lásku aradost vočích, vděk sama sobě, že jsem se poslechla anašla přesně to, co potřebovala.

Čtvrtek 9. 8. 12

Pátek 10. 8. 12

Nádoba. Embryo. Duše. Duše anádoba. Duše. Pampeliška. Slunce.

Sobota 11. 8. 12

Neděle 12. 8. 12

Acelou noc se mi zdá otanečnici Gabrielle, promlouvá ke mně, leží nazemi aúpí, říká, ať se sní potkám. Ráda bych ji pohladila.

Pondělí 13. 8. 12