Fotografie a ilustrace:

John W. Allen, David Arora, Harley Barnhart, Michael Beug, Arleen Bessette, Jeremy Bigwood, Catherine Scates-Barnhartová, Harley Barnhart, Stan Czolowski, Jochen Gartz, Gastón Guzmán, Kathleen Harrisonová, James Q. Jacobs, Grant Kalivoda, Chris King, Paul Kroeger, Gary Lincoff, Jonathan Meader, Steve Morgan, Meinhard Moser, Gyorgy Ola’h, Steve Rooke, Giorgio Samorini & G. Camilla, Steven Schnoor,
Kazumasa Yokoyama.

Psilocybin Mushrooms of the World: An Identification Guide

Copyright © Paul Stamets, 1996

Translation © Jiří Mlíkovský, 2000

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-649-9

ISBN mobi: 978-80-7689-650-5

Nakladatelství Ten Speed Press doufá, že tato kniha napomůže diskuzi o psychoaktivních houbách, jejich možném užitku i rizicích. Držení některých druhů hub popsaných v této knize může být kvůli chemickým sloučeninám, které obsahují, regulováno zákonem. Ten Speed Press nepodporuje překračování žádného takového zákona ani užívání psychoaktivních hub, rovněž nepřebírá odpovědnost, pokud se někdo rozhodne jinak.

Předmluva

Tento průvodce je jedinečným příspěvkem k literatuře o houbách všeobecně a o psychoaktivních houbách zvláště. Paul Stamets shromáždil o houbách, které obsahují psilocybin, velké množství podrobných informací, a to jak textových, tak obrazových. Údaje o tolika druzích těchto hub, včetně druhů nových, nebyly dosud obdobným způsobem zveřejněny. Kdokoliv se o tyto zvláštní produkty přírody zajímá, ať se jedná o houbaře, vědce nebo budoucího uživatele, najde v této knize neocenitelný zdroj informací.

Většina lysohlávek je drobná a nevýrazně zbarvená, takže jim naše civilizace nevěnovala zvláštní pozornost až do té doby, kdy R. Gordon Wasson upozornil roku 1957 svět na využívání magických hub při tradičních mexických obřadech. O něco později se Američané i Evropané vydali do odlehlých oblastí státu Oaxaca tyto houby hledat, aniž by přitom věděli, že stejně aktivní druhy rostou i v jejich vlasti, někdy doslova u nich doma na dvorku. Tato kniha ukazuje, že psilocybní houby rostou všude a že se díky zvýšenému zájmu houbařů pravděpodobně najdou prakticky ve všech částech světa.

Psilocybin svou chemickou strukturou připomíná melatonin, serotonin a další neuroregulátory. Jejich vliv na lidské vědomí je značný. Co vlastně v tolika houbách pohledává? Dnes je samozřejmě přítomnost této chemické látky evolučně výhodná, protože ji mnozí lidé považují za přitažlivou. Ale co v minulosti? Všechno, co snad lze říci, je, že lysohlávky jsou ukázkou tak nádherné a zvláštní spojitosti všeho života a vědomí, že ji náš intelekt nedokáže vysvětlit.

Andrew Weil

Úvod

Bylo mi devatenáct let, když jsem se pustil do psaní své první knihy, nazvané Psilocybe mushrooms & their allies (Lysohlávky a jejich příbuzní). Žil jsem v té době v horském srubu nedaleko Darringtonu ve státě Washington. Práce na knize pokračovaly pomalu a namáhavě, zčásti i proto, že jsem přitom musel bušit do stařičkého psacího stroje značky Underwood, jehož klapky vyžadovaly neustálé čištění zubním kartáčkem. Přesto se pro mě tento projekt stal branou do nového světa. O dvacet let později stále ještě sbírám údaje o těchto houbách i jejich fotografie. Tato kniha je shrnutím výsledků práce mé vlastní i mých kolegů, ale i poznatků, které byly získávány po celé generace.

Když se mí rodiče přestěhovali z malého městečka ve státě Ohio do Seattlu, uchvátila mě nová krajina, rámovaná rozeklanými, sněhem pokrytými vrcholky hor, která byla v příkrém rozporu s nevýraznou scenérií Středozápadu. O víkendech jsem vyrážel na cesty po North Cascades. Oblíbil jsem si tamní prales, jeho vůni, ticho i život, který nenápadně vznikal všude okolo mě. Když jsem stoupal rozeklanými kaňony, překonával hřmící vodopády nebo traverzoval stěny roklí, které sahaly hluboko do jícnu spících vulkánů, všude jsem nacházel houby. Rostly podél cest, na březích horských jezer i na panenských loukách. Jejich tvar, velikost i barvy mě přiváděly do vytržení a vyžadovaly pochopení. Cosi se ve mně začalo probouzet – něco, co se bezpochyby opakuje už po tisíciletí. Houby symbolizovaly spojení mezi životem a smrtí, mezi mnou samým a lesem, v němž jsem žil. Vnímal jsem je jako strážce posvátného lesa, kteří jsou si plně vědomi mé přítomnosti a pozorně mě sledují. Duch hub brzy ovládl můj každodenní život a přesvědčil mě, že může být cestou k vyššímu dobru. Pocítil jsem, že jsem našel své místo v nekonečnu a navázal jsem posvátný vztah, který existuje od dob prvních paleolitických mykologů až po naše dny a který přetrvá i do nadcházejících generací.

V kulisách tohoto přírodního zázraku jsem pracoval jako dřevorubec, abych si vydělal na živobytí. Mzda byla dobrá a nebezpečí, které tuto práci doprovázelo, uspokojovalo mé primární instinkty. Dlouhé vlasy mě odlišovaly od konzervativních, tabák žvýkajících mužů, kteří se navzájem předháněli ukázkami své odvahy a hlouposti. Práce mě držela v lesích na čistém vzduchu, posilovala důvěru ve vlastní síly, a navíc mě chránila před jedinou další možnou prací na prašné pile, kterou jsem nenáviděl. Během mé dřevorubecké epochy mě kolegové dřevorubci naučili rozpoznávat neskutečné množství hub, které sbírali a jedli. Jejich nadšení při hledání nových míst, kde houby rostly, bylo nakažlivé. Brzy o nich začala má mysl vstřebávat veškeré informace. Zdálo se, že je to téma bez hranic – čím víc jsem se učil, tím víc mi bylo jasné, jak málo vím. Vydal jsem se na cestu, po které kráčím dodnes.

Že by v tomto mykologickém ráji chyběly halucinogenní houby, se zdálo nemožné. V univerzitních knihovnách jsem se pustil do hledání informací o těchto houbách, ale brzy jsem zjistil, že se o nich zmiňuje jen velmi málo knih. Ty, které se zmiňovaly, měly jedno společné: všechny stránky s popisy, fotografiemi a dalšími užitečnými informacemi o lysohlávkách byly vytrhané a podávaly tak smutné svědectví o hladu, s jakým mí předchůdci hledali totéž, co já. V té době, v polovině sedmdesátých let, se většina lidí vydávala za lysohlávkami na daleké cesty do Mexika. Jen málo z nich vědělo, že tyto „magické houby“ běžně rostou i v některých oblastech Severní Ameriky a Evropy. Jak jsem brzy zjistil, obsahovalo těch několik knih, které jsem sehnal, nepřesné, nebo dokonce zjevně chybné údaje. Většina jejich autorů neměla s lysohlávkami zkušenost z terénu, takže prostě jen opisovali chyby svých předchůdců.

Během svého výzkumu jsem s překvapením zjistil, že účinných lysohlávek roste v lesích Severozápadu jen málo. Je zvláštní, že aktivní lysohlávky jsou ve volné přírodě vzácné, zato však hojně rostou ve městech. Výjimkou je Psilocybe pelliculosa, které se daří ve volné přírodě, i když i tam roste na degradovaných místech jako u pěšin, nepoužívaných lesních cest a podobně. Za dvacet let jsem uvnitř neporušeného pralesa našel jen jednoho jedince tohoto druhu lysohlávky. Stále mě přivádí v úžas, že většina saprofytických lysohlávek neroste v divočině, ale v narušeném prostředí hustě obydlených oblastí, například na trávnících okolo budov. Když se začalo rozmáhat krášlení parků dřevěnými štěpy, začaly se tam stále častěji objevovat jisté malé, hnědé houby a tento jev mnoho lidí zaskočil. Bohužel se ve stejném prostředí daří i některým z nejjedovatějších hub světa. Odlišit od sebe obě skupiny není těžké, ale každá chybička může končit smrtí.

Když jsem začal zkoumat houby rodu Psilocybe, zjistil jsem, že profesionální mykologové k tomu mají odpor a mnozí z nich okamžitě nedůvěřovali komukoli, kdo o lysohlávky projevoval zájem. Někteří mykologové dokonce veřejně prohlásili, že je lepší, aby někteří lidé zemřeli díky chybě při určování hub, než aby dostali k dispozici klíč, který by jim umožnil lysohlávky rozpoznat. Tento pokřivený vztah k lysohlávkám a k lidem, kteří je užívali, odrážel propast mezi generacemi.

Zdá se, že někteří lékaři dokonce nacházeli ve zbytečném pumpování žaludků pacientů, kteří pozřeli lysohlávky, perverzní potěšení. Jeden lékař mi řekl, že to dělá proto, aby jim „udělil lekci“. Nesprávně informovaní lékaři, zaslepení mocí své předpokládané autority, se sami pasovali na anti-houbové řečníky, jejichž slova byla daleko od pravdy. Později jsem zjistil, že reakce těchto lékařů a mykologů vznikly následkem jejich neznalosti. Většina lysohlávek je v jehličnatých lesích – na rozdíl od jedlých hub – vzácná, takže se s nimi mykologové na svých výpravách setkávali jen zřídka. Na informacích právě od těchto mykologů pak stavěli příslušní lékaři.

V polovině sedmdesátých let se z alternativního hnutí let šedesátých vyvinula nová subkultura. Na severozápadě a jihovýchodě Spojených států se ze sbírání lysohlávek stal téměř národní sport. Na některých pastvinách byly denními návštěvníky desítky sběračů, kteří se pomalu a metodicky ploužili, ohýbali a sedali si na bobek před očima ohromených krav i nepřátelsky naladěných farmářů. Jednou jsem spočítal, že na podzim se v západní části státu Washington denně hledáním lysohlávek na tamních polích zabývá několik tisíc lidí. Vlna zájmu záhy přerostla v pandemii a stala se znamením celé generace.

Soudy zahltily případy nepovoleného vstupu na cizí pozemek a ilegálního držení drog. V nemocnicích měli více případů nešťastných otrav houbami a předávkování než kdykoliv předtím. Soudci, unavení tímto náporem, běžně trestali provinilce spíše za nepovolený vstup na cizí pozemek než za držení drog, které bylo těžkým zločinem. Účastnil jsem se jednoho takového sezení, při kterém bylo třicet osob, včetně mého kamaráda, shledáno vinnými za nepovolený vstup na cizí pozemek. Každý z nich zaplatil pokutu padesát dolarů. Celý soud připomínal cirkus, protože být souzen za sbírání hub bylo samozřejmě něco naprosto absurdního.

Je ironií osudu, že každý z těchto sběračů se stal – ať již vědomě nebo ne – rozsévačem houbových výtrusů. Pozemky v okolí okresního soudu a policejní stanice jsou dodnes mým oblíbeným místem, kam chodím na lysohlávky Psilocybe cyanescens a Psilocybe stuntzii. Dalšími vhodnými místy jsou univerzitní kampusy, okrasné zahrady, okolí pošt, nemocnic a kancelářských komplexů. V polovině osmdesátých let už byla lysohlávkami porostlá celá města, od Vancouveru v Britské Kolumbii až po San Francisco. Prostředím vhodným pro kolonizaci byla i rozšiřující se předměstí. Lysohlávkové revoluci napomáhá zejména prodej dřevěných štěpů, které se používají ke zdobení parků. Běžným se stalo partyzánské vysévání lysohlávek. Zemí putovaly celé zástupy Johnnů Appleseedů1, kteří s sebou vozili lepenkové krabice, naplněné bílým, vláknitým houbovým myceliem. Oblíbeným místem pro rozsévání Psilocybe byly koncerty skupiny Grateful Dead. Rozmáhaly se soukromé záhonky i záhony známé jako „houby pro lidi“, zakládané ve veřejných parcích, arboretech, lesních školkách i zoologických zahradách, prostě všude tam, kde se používaly dřevěné piliny. Veřejně přístupné záhonky, ať už uměle vytvořené nebo přírodní, přitahovaly další zájemce, a ti zase zakládali satelitní kolonie hub. Výsledkem byl neustálý, exponenciální nárůst objemu houbového mycelia. Každoroční dělení a rozšiřování záhonků hub rozeselo jejich mycelia od Washingtonu po New York a od Arizony po Kanadu. Stejný trend se brzy prosadil i v Evropě. Mnoho z lidí, s nimiž jsem se setkal, mi řeklo, že jdou za svou vidinou a že věří, že svět se s každým novým pláckem, kde porostou houby, stane spirituálnějším a mírumilovnějším. Mnozí pociťují hluboké, ekologicky uvědomělé spojení se Zemí a považují se za křižáky, kteří zachraňují planetu. Ať je tomu jakkoliv, tito lidé úspěšně rozšiřují panství lysohlávek.

V průběhu posledních dvaceti let se z původně vzácných lysohlávek pacifického Severozápadu stala nejběžnější houba, rostoucí na dřevěných štěpech. Jejich převaha je svědectvím o jejich evolučním úspěchu. Lysohlávky nelze v městech vyhubit. Nejsem si vědom žádného způsobu, jak se jich zbavit a přitom nezpůsobit ekologickou katastrofu. Houby tu budou, dokud tu budou i rostliny. Jsou přímým indikátorem zdravých a biodynamických ekosystémů.

V průběhu zimy 1975 změnila můj život událost, která zpochybnila moji představu o čase a prostoru i mé vnímání reality. Jeden příbuzný, který celá léta sbíral houby v Mexiku a v Kolumbii, teď chodil do školy v Seattlu a pátral tam po lysohlávkách. V té době jsme věděli o několika ještě nepojmenovaných druzích, které rostly v okolí kampusu Washingtonské univerzity. Jedné listopadové noci mi rozčíleně zatelefonoval. „Našel jsem je,“ vyrazil ze sebe. Upozornil jsem ho, že určovat houby po telefonu je těžké a ne právě moudré, ale také jsem věděl, že se v houbách vyzná a rozumí znakům důležitým pro jejich identifikaci, takže jsem řekl, že to zkusím.

Začali jsme procházet seznam. Ptal jsem se, jakou barvu má výtrusný prach. Odpověděl, že purpurově hnědou až skoro černou. Byla reakce na poranění? Ano, závoj a báze třeně se po poranění zbarvily do modra. Byl klobouk pokrytý průsvitnou pelikulou, která se dala snadno odloupnout? Ano, sloupl ji jednoduše tak, že opatrně rozlomil klobouk. Byl jsem opatrně optimistický. Z jeho popisu se zdálo, že našel nějakou Psilocybe, pravděpodobně nový druh, který měl být později popsán na počest dr. Daniela Stuntze, emeritního profesora na Washingtonské univerzitě, jako Psilocybe stuntzii. „Kolik jsi jich našel?“ zeptal jsem se. „Tomu bys neuvěřil,“ odpověděl vesele. To bylo všechno, co jsem potřeboval slyšet. Druhý den jsem brzy ráno odjel do Seattlu. Když jsem dojel do jeho domu, ležely na kuchyňském stole nádherné trsy Psilocybe stuntzii. Když jsem určení potvrdil, shlukli se kolem nás jeho spolubydlící. „Kde jsi je našel?“ „Pojď se mnou,“ odpověděl se špatně skrývaným vzrušením.

Pustili jsme se dolů po University Avenue, vybaveni tuctem papírových sáčků. Zaparkovali jsme u frekventované křižovatky, hned vedle elektrické stanice, jejíž okolí bylo ozdobené dřevěnými štěpy. „Jsme tady!“ oznámil. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Bylo tady víc chodníků než přírodního povrchu. Byl jsem v rozpacích a vůbec jsem nechápal, co mělo znamenat to „tady“. Pak jsem to místo koutkem oka zahlédl. Jeho vzrušení bylo odůvodněné.

Plodnic muselo být několik desítek tisíc. Bylo tady tolik hub, že se jejich klobouky navzájem dotýkaly a deset centimetrů nad zemí vytvářely vyvýšenou plošinu. Síla plodnic byla taková, že větve, listí, prostě všechno, bylo pozvednuté nad zem na ploše nějakých patnáct krát patnáct metrů. Protože se místo nacházelo naproti frekventované stanici seattleské policie, začali jsme sáčky plnit houbami co možná nejrychleji. Několik studentů, kteří si nás všimli, se zastavilo a začalo nám pomáhat. Za pár minut bylo sklizeno. Do toho dne jsem nikdy neviděl v přírodě místo, kde by najednou rostlo tolik hub.

Po návratu domů jsme se pustili do únavného třídění, čištění a sušení našeho životního sběru. Začali jsme připravovat houbové jídlo. Z jogurtu, banánů a hub jsme vytvořili hustou, mazlavou směs s nevábnou chutí. Protože jsme při našem výzkumu už zjistili, že Psilocybe stuntzii je méně účinná Psilocybe než například P. cyanescens nebo P. baeocystis, doporučil jsem trochu odvážně: „Zkusme třicet až padesát hub.“ Můj vysoký odhad pramenil ze skutečnosti, že jsme všichni byli zkušení uživatelé houbiček, absolventi univerzity v Yale a vesměs natolik emočně silní, abychom vydrželi i vysokou dávku pro případ, že by můj odhad byl příliš vysoký.

Za dvacet minut jsme začali pociťovat první příznaky. První hodina bývá často nejvíce znepokojující, následující fáze už přinášejí opětovné uklidnění. Po dvou hodinách tripu jsme cítili, že účinky začínají slábnout, a po třech hodinách jsme se plně probrali. Dávka byla silná a bohatě se nám vyplatila. V mém nitru se ve vlnách rozvíjely nádherné, složité geometrické obrazce. Mé myšlenky se soustřeďovaly na Boha, na evoluci, na živou zemi, na nekonečnost vesmíru, na síly dobra a zla, na mystérium smrti a na paradox času. Opatrně jsme překračovali tisíce lysohlávek, které ležely na novinovém papíře a pokrývaly každý kousíček podlahy, až na úzké pěšinky. Pokorně jsme se skláněli před tak obrovským nálezem. Zasaženi posvátnou bázní jsme místo nálezu pokřtili na Velké místo na Boat Street.

Jednu nebo dvě hodiny po půlnoci, zhruba šest hodin po pozření prvních hub, jsem šel do postele. Když jsem usnul, nadále se před mým vnitřním zrakem objevovaly geometrické obrazce. O několik hodin později jsem v polospánku a v polobdění měl zvláštní a podivuhodně skutečný sen.

Byl jsem na univerzitě a zoufale jsem se snažil dostat do svého horského srubu, jako by na tom záležel můj život. Ten pocit byl tak silný, že přehlušil všechno ostatní. Vrať se. Rychle se vrať. Ve snu jsem spěšně odjížděl zpátky do hor. Když jsem odbočil na okresní cestu, dostal jsem se do širokého říčního údolí, zalitého chladným a jasným světlem. Údolí bylo zatopené. V proudu byly v mrazivém světle vidět plavající nafouklé mrtvoly stovek a stovek krav. Sen náhle skončil a já se probudil zbrocený studeným potem a plný strachu z blížícího se neštěstí.

Sešel jsem dolů a řekl o tom svým přátelům. Ten sen se nepodobal žádnému jinému. Neblahé tušení proniklo celou mojí bytostí. Bál jsem se, že přijde něco jako atomová válka ... Možná, že nás napadne Sovětský svaz, že sníh roztaje teplem nukleárních střel a krávy zahynou v následné povodni! Mí přátelé mě nebrali vážně a začali vtipkovat. Jeden z nich byl ale natolik zvědavý, že se zeptal, kdy má ta pohroma nastat. Řekl jsem mu, že brzo ... Nevěděl jsem kdy, jen to, že nastane o víkendu. Přítel ukázal v kalendáři na datum 1. prosince, které mělo přijít za dva týdny. Napsal k němu „podle Paula soudný den“, a pak se naše debata stočila jiným směrem.

O dva týdny později zasáhla západ státu Washington po prudkých deštích a poté, co v Kaskádovém pohoří napadlo téměř rekordní množství sněhu, neobvyklá teplotní inverze. Teploty v horách prudce stouply a tající sníh proměnil během několika hodin potoky ve řvoucí řeky. Voda zaplavila stromy, domy i mosty. Můj srub, který stál jen nějakých pět metrů od ledovcového potoka, byl v přímém ohrožení. Věděl jsem, že kdybych se nevrátil, přišel bych o všechno, své knihy, rukopisy i ostatní věci. Druhý den jsem jel zpátky do Darringtonu, ale na všech mostech jsem nacházel jen zákazy vjezdu. Nakonec jsem musel jet oklikou, která byla skoro o sto padesát kilometrů delší, abych zjistil, že můj srub je stále v bezpečí, ale o tři metry blíž bouřlivé řece. O den později jsem všechno sbalil a vydal se zpátky do Olympie. Když jsem vjel do údolí Snohomish, nevěřil jsem vlastním očím, když jsem tam na březích spatřil vyplavené stovky krav, které se přes noc utopily. Bylo 1. prosince, přesně jak předpověděl můj sen. Tato událost otřásla mou důvěrou v lineární čas. Je možné vidět do budoucnosti.

Nyní jsem věděl to, co šamani věděli už po staletí, totiž že užívání lysohlávek mohlo usnadnit předpovídání budoucnosti, zvláště – jako v mém případě – když se jednalo o blížící se biologickou pohromu. Teď už jsem chápal, proč Mazatekové a Aztékové s láskou nazývali lysohlávky božskými houbami, geniálními houbami a báječnými houbami. Houby chápali jako mocné svátosti a jako evoluční výhodu všech, kteří byli dostatečně citliví, aby dokázali porozumět jejich hlasům.

Tato kniha by se měla stát vaším průvodcem po lysohlávkách a umožnit vám bezpečně určovat lysohlávky z celého světa. Cesta je to pradávná, vznešená a pro mnohé posvátná. Z celého srdce doufám, že objevíte schopnosti hub dovést vás k novému typu vědomí. Buďte pečliví, pokorní, uctiví a moudří. Houby se stanou vaším učitelem.

1 Johnny Appleseed (jablečné jadérko) byla přezdívka pionýra Johnnyho Chapmana (1774–1845), který kolem řeky Ohio rozséval jablečná jadérka pro budoucí osadníky. – Pozn. překl.

Kapitola 1

Lysohlávky v průběhu času

Psychoaktivní rostliny se pro náboženské a lékařské účely používají už odpradávna. Mysl ovlivňující svátosti, které používaly národy vzdálené od sebe v prostoru i v čase, ovlivnily řadu hlavních náboženství a filosofií na celém světě. Sakrální využívání hub je staré nejméně sedm tisíc let a pravděpodobně sahá až do paleolitu.

Několik z přibližně dvou set houbových kamenů, které unikly zničení i přes cílenou snahu pomýlených katolických misionářů. Menší houbové kameny byly nalezeny spolu s miskami, v nichž se pravděpodobně před použitím drtily svátosti (Borghezi 1961).

Naše současné znalosti o historickém využívání lysohlávek v jiných civilizacích spočívají především na výzkumech Blasia P. Rekoa, Richarda E. Schultese, Rogera Heima a R. Gordona Wassona. Znovuobjevili a zdokumentovali využívání lysohlávek při šamanistických obřadech středoamerických domorodců a svým výzkumem doložili teorii, podle které je současný kult hub pozůstatkem prastarého náboženství, které vyznávaly civilizace Aztéků a Mayů. Tito etnomykologové, první svého druhu, nejen že studovali etnografický původ houbových rituálů, ale sami tyto houby užívali a osobně tak byli seznámeni s jejich mocí.

Objev houbových motivů a houbových kamenů při vykopávkách ruin mayských chrámů výrazně podtrhává významnou kulturní roli, kterou tyto houby hrály 2. Jeden z druhů rodu Psilocybe (P. mexicana) byla jako svátost hodnocena tak vysoko, že se jí v jazyce Aztéků říkalo teonanacatl (maso bohů). Františkánský mnich Bernardino de Sahagún, který v šestnáctém století doprovázel výpravu španělského konkvistadora Hernanda Cortése, podal zprávu o tom, jak Aztékové využívají teonanacatl k rituálním účelům. Nevědomí katoličtí misionáři vedoucí kampaň proti „pohanskému modlářství“ však brzy zatlačili houbové obřady do ilegality, a trestali každého, koho při nich chytili. Když křesťanství potlačilo domorodé obřady, náboženství a víru, začaly být artefakty – včetně houbových kamenů a dalších motivů – chápány katolickými dobyvateli jako symboly pohanských bohů, a tudíž byly systematicky ničeny.

Toto plošné, plánované ničení této subkultury bylo úspěšné a téměř zničilo celé prastaré a kulturní dědictví využívání lysohlávek ve Střední Americe. Nebýt záznamů Bernardma de Sahagúna, který domorodé kultury studoval padesát let, neměli bychom dnes žádné očité svědectví. Je ironií osudu, že tento mnich z cizího, dobyvatelského národa zůstává naším nejlepším zdrojem informací o využívání lysohlávek Aztéky – alespoň jak mu o tom vyprávěli jeho na víru obrácení informátoři.

Nejprve se podávaly houby. Jedli je tehdy, jak říkali, když znělo troubení lastur. Nic jiného nejedli; v noci pili jen čokoládu. A jedli houby s medem. Když je houby začaly ovlivňovat, tancovali a plakali. Ale někteří, kteří ještě byli při smyslech, netancovali, jen seděli na svých stoličkách a kývali se. Když na ně houby přestaly působit, začali se bavit a navzájem si vyprávěli, co předtím spatřili.3

Aztécký vládce Montezuma pořádal jednou ročně „svátek zjevení“, při kterém znalci pojídali zelené houby. Text, který tento svátek podrobně popisoval, nebyl bohužel nikdy nalezen. Wasson se domnívá, že původní text, prý velmi rozsáhlý, byl církví zakázán, protože obsahoval kontroverzní informace. (Obřady, při nichž se používaly houby, mohly být považovány za satanské.) Přes pronásledování katolickými dobyvateli se prastaré obřady udržely v ilegalitě, kde zůstaly nezasvěceným skryté až do našeho století.

Ze střetu dvou odlišných systémů víry se vyvinula podivuhodná kombinace křesťanství a houbových obřadů. Maria Sabina, slavná oaxacká šamanka, kterou „objevil“ tým R. Gordona Wassona, je typickým příkladem. Její houbová sezení byla doplněna katolickými zvyklostmi jako oltářem Kristu, obrázky Panny Marie a podobně. Když 13. května 1957 vyšel v časopise Life Wassonův článek „Seeking the Magic Mushroom“ (Hledání magické houby), seznámily se miliony Američanů s mexickými lysohlávkami. Vynikající akvarely Rogera Heima, které umožňovaly určování hub v terénu, se dostaly až do nitra Ameriky. Wassonův článek představil houby celé generaci Američanů v sociálním klimatu, který předcházel šedesátým létům.

Stará aztécká houbová mandala

Naše okouzlení lysohlávkami se brzy dalo vyjádřit tisíci aficionados4, kteří se vydávali do Mexika za slavnou Marií Sabinou a jejími magickými houbami. Její náhlá popularita byla nečekaná a Wassona velmi zarmoutila. Přesto se však, nebýt zájmu Wassona a jeho kolegů, mohly zbytky těchto rituálů navěky ztratit. Co je na těch houbách zvláštního, že své příznivce tak okouzlí?

Bůh xochipilli (pán květin). Všimněte si kruhových houbových mandal, zobrazených na podstavci. Zakroucené okraje klobouků hub jsou správně nakreslené, což znamená, že umělec byl s lysohlávkami dobře obeznámený. Tyto zakroucené okraje jsou typické pro lysohlávku Psilocybe caerulescens, která roste na sesutých půdách. Mexičané si xochipilliho vybrali na svou stopesovou bankovku.

Houby se kdysi jako svátosti využívaly i v evropských kulturách. V Řecku, kde byl Démétér, bohyni zemědělství, zasvěcen zvláštní chrám, se náboženských obřadů účastnil Aristotelés, Platón, Homér i Sofoklés. Po více než dva tisíce let vážili poutníci dvacet kilometrů dlouhou cestu z Atén do Eleusis, kde platili obnos rovnající se měsíční mzdě, aby se mohli zúčastnit výročních slavností. Po cestě k chrámu byli obtěžováni davem čumilů.

Tento basreliéf pochází z bronzových dveří katedrály v německém Hildesheimu (cca 1020 n. l.) a zobrazuje Boha, Adama, Evu a zakázané ovoce – Psilocybe semilanceata neboli Klobouk svobody či Kouzelnou houbu.

Po příchodu do chrámu se poutníci shromáždili ve vstupní hale, velkém telestrionu. Uvnitř si v řadách posedali na schodiště, které se svažovalo k zakryté, centrální místnosti, ze které byla servírována houbová směs. Zvláštním znakem je skupina sloupů, která nemá zjevný konstrukční význam a jejíž smysl zůstává záhadou. Poutníci trávili noc pohromadě a údajně se později rozcházeli navždy změněni. V tomto pavilonu plném sloupů probíhaly obřady, které dějepisci označují jako eleuzínská mystéria. Tajemství obřadů nesmělo být zveřejněno, a to pod hrozbou uvěznění nebo popravení. Tyto obřady se konaly až do prvních století křesťanské éry, kdy byly zakázány.

Na mykologické konferenci konané roku 1977 v západním Washingtonu vyjádřili R. Gordon Wasson, Albert Hofmann a Carl Ruck poprvé myšlenku, že se eleuzínská mystéria zaměřovala na psychoaktivní houby. Jejich článek byl později publikován v knize The Road to Eleusis: Unveiling the Secret of the Mysteries (Cesta do Eleusis: odhalení tajemství mystérií). Skutečnost, že se Aristotelés a další zakladatelé západní filosofie účastnili těchto intelektuálních dobrodružství, a že se tyto tajné obřady konaly po dva tisíce let, jen zdůrazňuje, jak zásadní vliv měly houbové obřady na vývoj západního vědomí.

Bohyně Démétér nabízí Persefoně houbu, která hrála hlavní roli při eleuzínských slavnostech.

Budeme-li považovat Wassona a jeho kolegy za první generaci etnomykologů, potom Jonathan Ott, Terence McKenna, Andrew Weil, Christian Ratsch, Jochen Gartz, Giorgio Samorini a jejich současníci představují generaci druhou. Jak přibývá znalostí, které shromažďuje tato druhá generace, vytváří se široká základna pro budoucí etnomykology. Průběh historie člověka byl výrazně ovlivněn lysohlávkami a bude jimi ovlivňován i v budoucnu.

2 Přestože o tom, že houbové kameny ze Střední Ameriky znázorňují houby, není pochyb, stále ještě se diskutuje o tom, které houby jsou jimi znázorněny. Borhegi (1961) nalezl v jednom úkrytu devět houbových kamenů s devíti miskami, přičemž takové hmoždíře a tlouky se dodnes používají k drcení potravin i léků. Podle Guzmána (1983) představují houbové kameny jedlé druhy, jako je hřib smrkový (Boletus edulis), protože jsou robustní. Jeho hypotéza ovšem nevysvětluje opětovné nálezy houbových kamenů ve společnosti postav podobných plazům nebo jaguárům, tedy zvířat, která jsou v celé Střední Americe úzce spojena se spirituálním světem tamních domorodců.

3 Z Florentinského kodexu od Bernardina de Sahagúna (1985).

4 Špaň. amatérský zájemce. – Pozn. překl.

Kapitola 2

Globální ekologie a rozšíření halucinogenních hub

Houby obsahující psilocybin rostou téměř všude na světě, přičemž se dají nalézt jak na polích, tak v lese. Lysohlávky jsou saprofytní organismy. To znamená, že se živí mrtvými rostlinnými látkami. Předtím, než začala lidská civilizace ovlivňovat svět, byly jednotlivé druhy lysohlávek, kropenatců a dalších hub většinou omezené na jednotlivé, úzce definované typy prostředí. Mnohým lysohlávkám se daří po přírodních katastrofách. Sesuvy půdy, záplavy, hurikány i vulkány vytvářejí prostředí, které většina hub rodu Psilocybe potřebuje. Jejich zvláštní záliba v narušeném prostředí jim umožňuje cestovat spolu s proudy mrtvé tkáně.

Tím, jak lidé ničí lesy a vytvářejí umělou krajinu, se daří lysohlávkám i dalším saprofytům na nadbytku mrtvého dřeva a odpadků, zejména v hraničním prostředí, kde se společně snaží přežít lidé, les i louky. Zdá se, že vývoj člověka je neoddělitelně spojen s ekologickými poruchami, takže koevoluce hub rodu Psilocybe a lidské civilizace stále pokračuje. Dnes se lysohlávky vyskytují především tam, kde se lidé sdružují – v parcích, u staveb domů, kolem škol a kostelů, na golfových hřištích, v průmyslových komplexech, u jeslí, na zahradách, v městských parcích, na dálničních odpočívadlech i kolem vládních budov, včetně okresních a státních soudů a věznic! Tato úspěšná adaptace je relativní novinkou. V nedávné minulosti se tytéž druhy snažily přežít na jiném ekologickém kolbišti. Řada lysohlávek se dnes rozhodně vyvíjí prospěšným směrem, paralelně s lidským vývojem. Způsob, jakým se tyto houby vyvíjejí v úzkém sepětí s člověkem, svědčí o jejich vrozené inteligenci.

Jeden z nejstarších záznamů o využívání hub, starý přibližně 7000 let, pochází z pohoří Tassili v jižním Alžíru. Překresleno z fotografie od Lajouxe (1961).

Jak se rozmáhal vývoj lidstva, rozšiřoval se i areál těchto hub živících se rozkládáním odpadků. Tyto saprofytní houby prospívají v ekotonech a rády využívají pomoc, kterou jim člověk poskytuje devastací prostředí. Po konci poslední velké doby ledové, před nějakými deseti tisíci lety, rozryly tající ledovce obnaženou krajinu říčními koryty. Se změnou klimatu se objevily nové ekosystémy, které procházely stálými proměnami. V průběhu tisíciletí se přirozeným způsobem nebo vlivem člověka řada džunglí změnila v savany a v mnoha případech se z nich staly pouště.

Současně s ústupem ledovců lidé přestávali být kočovníky a stávali se závislejšími na pěstovaných plodinách. Mnoho lidí se domnívá, že právě tím jsme vykročili na cestu vedoucí k civilizaci.

Jedním takovým příkladem je jižní Alžír. Tamní krajina se dnes výrazně odlišuje od dob, kdy byla bohatá na vodu. Pohoří Tassili, kdysi protkané řekami a pokryté záplavovými lesy, je dnes obklopeno Saharskou pouští. Pohoří Tassili n‘Ajjer bývalo dokonce známé jako „pohoří řek“. V této oblasti byly ve třicátých a čtyřicátých letech tohoto století objeveny stovky paleolitických kreseb, nakreslených na stěnách jeskyní a na skalních stěnách. Etnoarcheolog Henri Lhote a fotograf Kazuyoshi Nomachi byli prvními, kteří tisíce těchto kreseb systematicky zdokumentovali. Když hledali vodu, náhodně narazili „v hlubokém výklenku, který mohl být svatyní, na postavu s maskou“. Autor tohoto díla žil přibližně před sedmi tisíci lety, v době, kdy ledovce rychle ustupovaly. Když ledovce tály, zaplavovaly planiny. Voda z ledovců podporovala životní cyklus mnoha druhů hub. Čas smazal detaily, které ukazovaly, jak šamanskou postavu obklopují houby. Staré fotografie naštěstí ukazují, co měl dávný umělec na mysli – houby byly znázorněny v magicko-spirituální souvislosti. Záměr umělce nebo umělkyně je jasný: houby měly silný vliv na jeho či její vnímání světa. Včele podobná tvář může mít vztah k nakládání hub do medu. Paleolitického člověka mohlo požití lysohlávky uvrhnout do jednoho z historicky největších jevů, a to do skutečné kaskády vědomí, včetně probuzení spirituálního a intelektuálního já, uvedení do složité fraktálové matematiky i do jiných dimenzí. Tato zkušenost nadále inspiruje umělce, počítačové génie i některé z největších myslitelů tohoto století. Z Alžíru je známý jeden druh rodu Psilocybe, P. mairei, který se podobá silně účinné lysohlávce P. cyanescens. Tento druh roste v záplavových oblastech – v otevřené krajině s písčitou půdou, která je v sezóně zasypaná dřevěnou drtí. Lysohlávka P. mairei je poměrně vzácná; v tomto století byla nalezena jen několikrát. Představují tyto sběry konec období, kdy byly tyto houby běžnější? Snad byla P. mairei tou stejnou lysohlávkou, která inspirovala umělce, aby v tassilské jeskyni nakreslil postavu s houbami.

Občas se objeví další zprávy o lysohlávkách ze severní Afriky. Zprávy o tamu (houbě vědění) z Pobřeží slonoviny jsou přitažlivé, ale nejsou dostatečně zdokumentované. Italský badatel Giorgio Samorini zaznamenal, že v jižní Nigérii existují kostely založené na houbách. V průběhu let jsem slyšel obdobné zprávy o křesťanských kostelech z Mexika, Brazílie a Ruska, kde se ve středu křížů ve schránkách nacházely záhadné sušené houby neznámého druhu i původu.

Se zdomácněním hovězího dobytka se na trusu rostoucí lysohlávky dostaly do sféry každodenního lidského života. Silně se rozmohly luční druhy jako lysohlávka kopinatá (Psilocybe semilanceata). Podle některých badatelů byla Psilocybe cubensis dovezena na západní polokouli španělskými misionáři a obchodníky s otroky z ostrovů západně od Afriky spolu s hovězím dobytkem. Lysohlávka kubánská (Psilocybe cubensis) se brzy stala nejběžnější houbou, rostoucí v tropech na trusu. Dnes, po několika stech letech, je možné sbírat Psilocybe cubensis na trusu hovězího dobytka na subtropických pastvinách celého světa.

Houby se šířily rovněž díky importům exotických rostlin. Řada druhů se na pacifický Severozápad bezpochyby dostala z Evropy, pravděpodobně v půdních zábalech exotických stromů a okrasných rostlin jako pěnišníků, růží nebo azalek. Dobrým příkladem je lysohlávka Psilocybe cyanescens. Každý podzim – když je málo návštěvníků – se vydávám do pěnišníkových a růžových zahrad hledat lysohlávky, a jen málokdy nejsem spokojen.

Lysohlávky se dostaly do čela evolučního závodu díky tomu, že obsahují psilocybin. Produkce psilocybinu se ukázala být evolučně výhodná. Lysohlávky v sobě nesou poselství přírody o zdraví planety Země. V době globální krize způsobené člověkem se Země pomocí těchto posvátných hub ozvala, což přímo vedlo k hlubšímu ekologickému chápání a motivovalo lidi k činnosti.

Poporo (70 % zlata; 30 % mědi) – nádoba používaná v předkolumbovské éře Kolumbie (kolem 900–1200 n. l.)