Marek Vadas

Rozprávky z čiernej Afriky

2004

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Rozprávky z čiernej Afriky
ISBN 80-89129-41-9 (slovak edition)

Copyright © Marek Vadas, MMIV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Časť 1
Zvieratá

Sviňa bradavičnatá beží na pomoc

(Lambovia) ZAMBIA

Raz sa lev ako kráľ zvierat vybral na prechádzku obzrieť si svoj revír a chytiť niečo pod zub. Ako sa tak obzeral, stúpil do pasce a uviazol nohou v oku. Čím viac sa metal, tým silnejšie sa oko zaťahovalo. A metal sa zúrivo – až pokiaľ mu nedošli sily a bezvládne nepadol k zemi. Ležal tam na slnku niekoľko dní, bez vody a jedla a pomaly sa zmieroval s tým, že zahynie od hladu. Práve vtedy sa nablízku objavila sviňa bradavičnatá s manželom a kopou detí roztrúsených okolo nich. So svojimi škaredými vyhnutými klami, fučaním, nemotornými pohybmi a zablatenými štetinami vyzerali groteskne. Ale levovi ani nenapadlo pousmiať sa. Z posledných síl na skupinku zavolal: „Drahá sviňa, zachráň ma – svojho priateľa! Zomieram!“

Sviňa mala dobrú, priateľskú povahu a ihneď bežala levovi na pomoc. Vyslobodila mu nohu zo slučky a lev bol voľný. Len čo si povystieral stŕpnuté hnáty, padli mu do oka mláďatá, čo sa naháňali okolo. Hneď sviňu oslovil: „Priateľka sviňa, to sú všetko tvoje deti? Daj mi jedno z nich, aby som sa najedol. Pozri na mňa, som samá kosť a koža. Ani nepamätám, ako dlho som nemal nič v ústach. A mladé mäsko by mi teraz veľmi dobre padlo!“

Sviňa si najprv pomyslela, že zle počuje. „Čo? Chceš zjesť moje dieťa? A to len chvíľu potom, čo som ťa zachránila pred istou smrťou?“

„Máš veľa detí, veď pozri, ani ich poriadne nespočítaš. Jedno ti nebude chýbať. Zachránila si ma, to je pravda. Ale na ako dlho? Zomriem tu tak či tak, veď ako môžem v takomto stave loviť? A mladé mäso je presne to, čo mi pomôže...“ vyjednával lev.

Starý kanec len z diaľky počúval, o čom sa tí dvaja bavia, a potichu čosi zamrmlal svojej manželke. Nakoniec levovi povedal: „Dobre, nech je po tvojom. Ešte sa kúsok prevetráme a potom si vyberieš jedno z našich detí. Len nám, prosím ťa, ukáž, ako sa to s tou pascou stalo. Nechcel by som, aby sa také voľačo pritrafilo aj v mojej rodine.“

Lev natešene súhlasil, začali sa mu zbiehať slinky a už si v duchu vyberal, ktoré prasiatko by mu najviac chutilo. Ponáhľal sa späť k pasci, aby svini s jej manželom ukázal, ako sa mu podarilo padnúť do oka. Svine sa zvedavo vypytovali a lev im dôverčivo odpovedal, až sa v zápale vysvetľovania znova zamotal do pasce. Svinia rodinka levovi zamávala a rýchlo odbehla do bušu.

„Sviňa, čo robíš? Hádam ma tu nechceš nechať?“ kričal za nimi lev.

Sviňa sa otočila, a aj keď bola vždy dobrosrdečná, teraz mu tvrdým hlasom odpovedala: „My, tvoji priatelia, sme ti pomohli na slobodu a ty si namiesto vďaky chcel zjesť naše dieťa. Si surovec, a tak zostaň, kde si, a pomôž si, ako môžeš!“

Tak zostal lev v pasci, až pokiaľ sa nedočkal svojej smrti. A to je aj dôvod nepriateľstva medzi levmi a sviňami. Aj teraz, keď stretne lev sviňu bradavičnatú, hneď si na ňu brúsi zuby.

Prečo netopiere lietajú len v noci

(Bamilekovia) KAMERUN

V dávnych časoch žil v kamerunských horách netopier, o ktorom celý les hovoril, že je najlepší kuchár zo všetkých zvierat. Keď varil svoju polievku, jedlá ostatných tvorov sa s ňou ani nedali porovnať.

Raz za ním došiel na výzvedy potkan a chcel, aby mu netopier prezradil tajomstvo svojho kuchárskeho umenia.

„Moje polievky preto tak výborne chutia, lebo sa v nich pri varení vždy párkrát vykúpem. My myši máme voňavé a chutné mäso a stačí sa ponoriť, aby bolo jedlo také, aké má byť.“

Keď mu potkan neveril, hneď mu to aj predviedol. Nakládol oheň, nalial do hrnca vodu a nasypal zeleninu. Potom do hrnca skočil a o chvíľu z neho vyletel. Voda však vtedy bola ešte len vlažná. Keď netopier dovaril, spoločne si na jedle pochutili.

Potkan sa po obede hneď hnal domov, aby sa predviedol pred manželkou. „Uvidíš, akú polievku ti dnes navarím. Ty len lež, a keď bude hotovo, zavolám ťa,“ nakázal jej a hneď aj urobil všetko tak, ako mu rozprával netopier. Dal na oheň hrniec, nakrájal doň jamy, cibuľu a zelenú fazuľku, zalial to vodou a skočil do nej. Z hrnca sa však už nevedel vyškriabať. Jeho žena spala, ako jej nakázal, a tak nepočula jeho volanie o pomoc. Keď sa zobudila, na ohni uvidela hrniec s polievkou, v ktorej plával jej uvarený manžel.

Ihneď bežala za radou starších a tí rýchlo zistili, kto je na vine. Kráľ potkanov teda rozkázal, aby ihneď netopiera chytili. Netopier sa však o všetkom dozvedel a skrýval sa v dutinách stromov. Von vychádzal až po zotmení, aby ho všade snoriace potkany nemohli vidieť. A aj doteraz netopier zo strachu z pomsty lieta len v noci.

Ako získal leopard svoje škvrny

(Tumbukovia)

Jedného sparného dňa, keď väčšina zvierat spala v tieni a žiadnej zo šeliem sa nechcelo ani loviť, šla znudená hyena bušom. Na chodníku stretla korytnačku, a keďže jej nikdy nič dobré po rozume nebehalo, napadlo jej, že sa pobaví na jej účet. Vyniesla korytnačku len tak pre nič za nič do koruny stromu a potom sa pri kmeni škrekľavo rehotala, pretože korytnačky nevedia zliezať zo stromov. Keď sa dosýta nasmiala, nechala ju tam a šla si po svojom.

Onedlho šiel okolo stromu leopard a začudovane sa jej pýta: „Počuj, odkedy ty lozíš po korunách stromov?“ Korytnačka sa mu posťažovala: „To hyena ma sem dostala a ja sa raz neviem dostať na zem.“

„Hyeny sú pre teba zlá partia,“ povedal leopard a pomohol korytnačke zliezť. Za odmenu vyzdobila jeho kožuch nádhernými čiernymi škvrnami.

Neskôr leopard stretol pri napájadle zebru, ktorá pochválila jeho nový kožuch. Škvrny sa jej veľmi pozdávali, a tak jej prezradil, že ich má od korytnačky. Šla za ňou teda aj zebra a už z diaľky ju prosila: „Urob aj mňa peknou tak ako leoparda!“ A korytnačka jej na tele vytvorila tmavé pruhy, presne také, aké zebra nosí doteraz. Keď takto vymódenú zebru videli ľudia pracujúci na svojich políčkach, kričali: „To je nádhera! To zviera si musíme stoj čo stoj skrotiť!“ A snažili sa zebru chytiť. Tá im však odbehla do bušu a odvtedy sa stráni ľudí – bojí sa, aby neprišla o svoju slobodu.

O zebre a leopardovi sa nakoniec dopočula aj hyena. Aj ona chcela byť pekná tak ako oni. Pribehla za korytnačkou, z ktorej si kedysi robila posmech, a vraví jej: „Aj ja chcem byť krásna. Urob ma takou neodolateľnou ako zebru.“

Korytnačka na sebe nedala nič poznať a dala sa do práce. Keď skončila, povedala jej: „Tak, a teraz sa môžeš ísť ukázať ľuďom.“ Hyena pyšne šla, ale keď ju ľudia uvideli, hneď chytali motyky, pretože bola ešte omnoho škaredšia ako dovtedy. Kričali: „Aká diabolská potvora. Zabite ju!“

Hyena stiahla chvost a ušla im. Zastavila sa pod chlebovníkom a škvrny na tele jej od zlosti praskli a ešte viac ju zohavili. Rozhodla sa korytnačke pomstiť, ale už ju viac nenašla.

Ako pavián a korytnačka obedovali

(Kambovia) KEŇA

Za dávnych čias boli pavián a korytnačka priatelia. Pavián vedel variť výborné prosné pivo a veľa dobrôt, ktoré korytnačka milovala. Veľmi chcela ochutnať paviánovu varenú fazuľu, a tak ju raz pozval na obed. Keď došla do jeho domu, videla, že všetky hrnce aj nádoby s pivom pavián prichystal do koruny stromu, kde sa ona, keďže nevie liezť, nemohla dostať. Odišla tak z hostiny hladná a smädná.

Pozvanie mu oplatila na konci suchej sezóny. Zavolala ho na mäsové placky, všetky dobroty prichystala na slávnostnú tabuľu, ale keď pavián došiel, požiadala ho, aby si najprv šiel umyť ruky. „U nás sa k stolu môže prisadnúť len s čistými rukami,“ povedala. Vedela pritom, že dostať sa k rieke sa dalo len krížom cez ohňom spálené pole, plné sadzí. Keď sa pavián vrátil od rieky, mal ruky špinavé rovnako ako predtým. Svoju cestu teda opakoval znova a znova a stále s tým istým výsledkom. Robil to tak dlho, až sa úplne unavil a celý namrzený sa pobral domov.

Korytnačiak a slon

(Kirdi) KAMERUN

Jedného dňa stretol korytnačiak slona a hovorí mu: „Myslíš si, že si najväčší zo všetkých zvierat?“

„Nevidíš ma dobre, alebo čo?“ odpovedal slon.

„A videl si si už niekedy vlastnú hlavu? Nie je až tak vysoko.“

„Čože? Nerozumiem.“

„Keď chcem, hocikedy ju preskočím.“

„Čože, ty?

„Áno, ja.“

„Tak to sa na to pozrieme. Ihneď to môžeš vyskúšať.“

„Nie dnes. Teraz som unavený, mám za sebou dlhú cestu.“

Slon bol presvedčený, že korytnačiak sa len vyhovára a že je riadny klamár, ale súhlasil, že sa stretnú zajtra na rovnakom mieste. Aby sa pravda ukázala. Korytnačiak rýchlo odbehol domov, privolal si ženu, všetko jej vysvetlil a skryl ju do krovia neďaleko dohovoreného miesta, kde sa mal stretnúť so slonom.

Skoro ráno ho tam už slon čakal. Rozkročil sa v strede čistinky a korytnačiak mohol skákať. Ten sa postavil na druhú stranu, oproti kroviu, v ktorom sedela schovaná jeho manželka. Slon sa spýtal: „Pripravený? Môžeš skákať!“ Korytnačiak len zakričal „Idem!“ a potom „hi-áá!“ a schoval sa do trávy, zatiaľ čo sa jeho žena vynorila na druhej strane a zakričala „Hop!“

Slon pozerá na korytnačku a nechce veriť vlastným očiam. „To nie je možné. Vyskúšaj to ešte raz, lebo ten skok som poriadne nevidel .“

Teraz to urobili naopak. Žena sa rozbehla, zakričala „Hi-áá!“, schovala sa do trávy a na druhej strane zvolal „Hop!“ korytnačiak a víťazoslávne pozeral slonovi do jeho nechápavých očí. Slon musel priznať svoju porážku: „Si skutočne výborný skokan, ale som si istý, že nie si taký dobrý bežec ako ja. Poďme pretekať.“

Korytnačiak súhlasil, ale nie dnes. Je unavený zo skákania, a tak si preteky v behu dajú na druhý deň pri východe slnka.

Zatiaľ sa s manželkou náhlili domov a zavolali všetky svoje deti i širokú rodinu na tajnú poradu. Korytnačiak im urobil podrobnú inštruktáž, ako sa majú rozostaviť popri ceste, po ktorej má so slonom pretekať.

Ráno sa začal súboj. Slon trielil cestičkou zo všetkých síl, fučal a dupal, až kokosové orechy padali z korún paliem. Po čase cez plece zakričal na korytnačiaka, o ktorom si myslel, že za ním zaostáva. Na jeho prekvapenie sa však hlas ozval niekoľko metrov pred ním: „Tu som, tu som. Švihaj!“ To zakričala manželka alebo niektorý z korytnačiakových synov, ktorí boli vedľa cesty schovaní v pravidelných rozostupoch. Tak sa to opakovalo niekoľkokrát a slon zakaždým pridal. Uháňal ako nikdy v živote, ale keď dobehol do cieľa, korytnačiak tam už na neho čakal.

Tak korytnačiak porazil slona aj v behu a získal si veľkú úctu všetkých zvierat.

Antilopa a leopard

(Loangovia) KONGO

Leopard sa raz stavil o svoj život, že dokáže v buši vystopovať akékoľvek zviera. Antilopa ho chytila za slovo a utekala sa schovať do húštin. Leopard sa vybral po jej stope, ale stratil ju ihneď po prvej mláke. Nechápal to, pretože sa mu nikdy nič podobné nestalo. Hľadal a blúdil, až nakoniec unavený a bezradný padol do postele.

Ráno ho antilopa zobudila: „Tak ako? Nezabudol si na svoju stávku? Mal si ma hľadať a nie vyspávať!“

Leopard sa začal všelijako vyhovárať. Bolela ho vraj hlava, bolo zlé počasie, antilopa zabehla priďaleko a na tom sa nedohodli, a tak ďalej. Nakoniec povedal:

„Pôjdem sa teda do bušu schovať ja, a ak ma dokážeš do zajtra nájsť, môj život bude v tvojich rukách a sama môžeš rozhodnúť, ako s ním naložíš.“

Antilopa súhlasila a leopard odbehol. Po chvíli sa však zastavil a povedal si:

„Nebudem sa ja pre nič za nič preháňať bušom! Nazbieram si pár orechov, aby som do rána nehladoval, a zamknem sa vo svojej chalupe. Tam ma predsa nikto nemôže uvidieť.“

A tak aj urobil. Do tašky si nabral pár orechov a potichu sa zozadu vkradol do svojho domu. Tam zavrel okenice a preložil dosku krížom cez dvere. Ráno potom vybehne na dvor a stávka bude vyhratá!

Leopard sa uvelebil vo svojom obľúbenom hojdacom kresle a pustil sa do orechov. Len čo však rozlúskol prvý, zo škrupiny vyliezla nádherná mladá žena. Stačil jediný pohľad, aby sa do nej beznádejne zamiloval. V tej chvíli bol ochotný urobiť čokoľvek, len aby sa tá kráska stala jeho manželkou.

„Nie som proti, ale najprv si musíš vytrhať tie smiešne a nemotorné pazúry,“ odpovedala na jeho návrh žena. Leopard si v momente pazúry vytrhal a nedočkavo sa na ňu zahľadel.

„Už je to lepšie, ale nemôžem si pomôcť. Tie tvoje zuby sa mi zdajú nejaké čudné. Trčia ti z papule, akoby ani neboli tvoje,“ pokračovala žena a potom spokojne sledovala, ako leopard vzal do rúk skalu a dvoma silnými údermi si vyrazil ostré očné zuby i spodné hryzáky.

„Tak. A teraš ša ti uš pášim?“ opýtal sa leopard.

„Pristane ti to omnoho viac, namojveru. Teraz už stačí len niečo urobiť s tvojimi očami. Máš ich také chladné, až z nich ide strach. Bála by som sa vedľa teba ľahnúť, keby si sa na mňa takto díval,“ usmiala sa kráska.

Leopard bol taký fascinovaný jej krásou, že ani na okamih nezaváhal a vypichol si konárom obe oči.

„No? Tak štaneš ša konešne mojou šenou?“ opýtal sa zúfalo, no namiesto odpovede začul len škodoradostný smiech.

„Checheche! Svoju stávku si prehral, sused!“ zvolala kráska, premenila sa na antilopu a zohaveného leoparda nechala napospas svojmu osudu.

Preto až do dnešných čias všetky leopardy prenasledujú antilopy a jedia ich. Chcú tak pomstiť svojho poníženého predka.

Králikov koniec

(Ilovia – Baila) ZIMBABWE

Jedného dňa šiel králik na návštevu za svojím priateľom kohútom, ale našiel ho spať na bidle s hlavou schovanou pod krídlom. Nikdy predtým ho takto nevidel a preľakol sa, že kohút prišiel o hlavu. Utekal za sliepkou a ledva lapajúc dych za ňou kričal: „S mužom sa ti dačo porobilo! Nešťastie!“

Tá však hneď vedela, čo králika tak vyľakalo. Pre podobné návštevy, ktoré nikdy nevideli spať hydinu, si s manželom zo žartu vymysleli vysvetlenie: „Môj manžel si šiel oddýchnuť a dal svoju hlavu pastierovi, ktorý sa ráno vybral s kravami na pašu,“ povedala prestrašenému králikovi, ale ten len ďalej prekvapene pozeral.

„Nikdy si ešte nevidel pastiera s kohútími hlavami? To som z toho teda celá preč. Každý deň sa takto chodievame najesť. U nás je to tak odjakživa. Je to veľmi pohodlné. Keď sa pastier večer vráti, nasadí manželovi hlavu nazad a on sa už nebude musieť túlať a hľadať okolo domu kus súcej trávy.“

Králik uvažoval o tomto skvelom spôsobe – celý deň môže spať a pritom bez námahy prísť k poriadnej šťavnatej večeri. Táto myšlienka mu neschádzala z mysle až do večera, pokiaľ sa nedočkal návratu svojho priateľa. Keď sa vrátil pastier, zahnal dobytok do ohrady, kohút sa zobudil a prišiel privítať svojho hosťa. Aj on králika ubezpečil, že neexistuje jednoduchší spôsob, ako sa najesť. Dlho do noci sa králik vypytoval na rôzne podrobnosti, až sa nakoniec rozlúčil a pobral sa rýchlym krokom k svojmu domovu.

V nasledujúce ráno králik zobudil svojich synov skôr ako obvykle. Dal im do ruky sekeru a chcel, aby mu odťali hlavu a vzali ju sebou na lúku, keď sa pôjdu napásť. Synovia boli zhrození, keď počuli, čo od nich ich otec chce. On si však svoj nápad nedal vyhovoriť. „Videl som na vlastné oči, že to tak funguje. Robte, čo som vám povedal!“ rozkázal im a položil si hlavu na starý peň.

Synovia mu ju teda odsekli a žena uložila jeho telo bez hlavy do postele. Čakala, kým sa deti nevrátia domov. V tom čase sa na návštevu ku králikovcom vybral kohút, ktorý si z neho vystrelil. Aké však bolo jeho zdesenie, keď na cestičke zazrel malé králičence, ako vlečú hlavu jeho priateľa za uši! Trielil za nimi tak rýchlo, ako sa len dalo, a zastihol ich už pri chalupe. Tam uvidel ženu, ako nedočkavo sedí pri posteli mŕtveho manžela. „Čo ste to len porobili!“ vykríkol nešťastne kohút, ale žena na neho len nechápavo pozerala. „Muž sa šiel len poprechádzať. Teraz mu nasadíme hlavu späť na krk a zasa bude všetko v poriadku,“ vysvetľovala kohútovi. Ten len bezradne zalamoval rukami, keď sledoval, ako sa žena so synmi márne pokúšajú pripevniť hlavu o telo. Aj tí čoskoro pochopili, čo sa stalo, a dali sa do plaču.

„Aký bol ten králik prefíkaný chlap. A zomrel tak zbytočne!“ hovorili si zvieratá, keď príhodu počuli, a tieto vety mu aj potom vytesali na náhrobok.

Ako králik prišiel o matku a ako sa za to pomstil hyene

(Ansengovia) ZIMBABWE

V dávnych časoch hladomoru, keď už mali zvieratá všetky zásoby potravín vyčerpané, sedel zničený králik a hyena v tieni akácií a utápali sa v beznádeji. Obdobie dažďov bolo ďaleko a oni už prestávali veriť, že sa ešte niekedy do sýtosti najedia. Ako tak rozmýšľali, hyena navrhla, že zje svoju matku, a králik by mal urobiť to isté, ak chce prežiť. Zúfalý králik po dlhom prehováraní pristal a rozlúčili sa.

Hyena šla domov, zabila svoju matku a zjedla ju. No králik sa cestou spamätal a keď sa mu všetko rozležalo v hlave, pochopil, že jeho život nie je cennejší ako život jeho rodiča. Keďže sa však o svoju matku bál, ukryl ju v jaskyni a nazbieral jej aj do zásoby trocha korienkov, semien a suchej trávy. Dohovoril si s matkou aj tajné znamenie, ktorým sa potom vždy ohlásil, keď ju prichádzal do jaskyne navštíviť. Každý deň sa vopred ozval svojím tenkým hlasom a ona odvalila kameň do podzemnej chodby. Tam sa potom radostne zvítali a najedli sa zo skromných zásob.

Hyena dojedla svoje mäso už na druhý deň a znova ju prikvačil hlad tak ako predtým. Mrzuto sa túlala po vyprahnutej savane a nešlo jej do hlavy, že králik sa už na hlad neponosuje. Vybrala sa teda raz za ním tajne k jaskyni a začula, ako volá pred jaskyňou dohodnuté tajné heslo. Ihneď pochopila, že neurobil to, na čom sa dohodli. Posadol ju hnev a zatúžila po pomste. Vyčkala, kým sa králik nevzdialil, pribehla k vchodu do jaskyne a zopakovala tajné znamenie. Nedostala však žiadnu odpoveď. Zvnútra nebolo počuť ani hláska. Chvíľu mlátila do skaly, ale vchod bol riadne zaistený. Vrátila sa teda domov a dala sa do reči so susedom mravčiarom. Ten jej poradil zaručene osvedčený spôsob, ako si zaobstarať tenký hlas, ktorým sa jednoducho dá králik napodobniť. Stačí nájsť kolóniu červených bojových mravcov, vopchať do mraveniska jazyk a nechať si ho riadne doštípať.

Hyena sa hneď rýchlo hnala k mravenisku a vložila doň jazyk. Po chvíli jej vyhŕkli slzy a zarevala od bolesti.

„Vidíš, už je to lepšie. Ale ešte stále to nie je ono. Ak chceš mať hlas tenký ako králik, musíš niečo vydržať,“ radil jej mravčiar, ktorý všetko so záujmom pozoroval. Hyene sa pred očami točil celý svet, len s námahou dychčala, ako ju pálil jazyk. Chamtivosť a túžba po pomste však boli silnejšie ako strach z bolesti. Vrátila sa k mravenisku a dala sa štípať, až kým bezvládne neklesla na zem. Mravce by ju možno aj celú zožrali, keby ju mravčiar nevytiahol do bezpečia.

Keď prišla k sebe a poďakovala sa, aj sama spoznala, že teraz má hlas presne taký, ako chcela. Nevyčkala ani sekundu a hneď trielila k jaskyni. Keď zavolala heslo, králikova matka nič podozrivé nespozorovala a vpustila ju dnu. Hyena sa vrútila do jaskyne a zožrala ju.

Na druhý deň šiel králik ako obvykle na návštevu k matke a už pred jaskyňou zbadal krvavé stopy. Ihneď pochopil, čo sa stalo, a v smútku sa pobral do svojej chalupy. Cestou hyenu stretol – tvárila sa priateľsky ako vždy a on na sebe nedal nič poznať. Sám pre seba si však v duchu prisahal, že ju za jej krvilačnosť musí potrestať.

Večer si vo svojom dome všetko pripravil. Vytiahol z truhlice s dedičstvom vyšívaný kabát, mosadzné krčahy, medené i zlaté reťaze, brošne a náušnice, šabľu vykladanú drahými kameňmi a strieborný meč, ktorý jeho otec kedysi dostal od obchodníkov z pobrežia. Ráno sa všetkým vyzdobil, drahé krčahy a poháre vyložil na besiedku pred chalupu a vybral sa na krátku prechádzku. Keď ho hyena zazrela, zbledla závisťou. Nedokázala skryť svoj obdiv a vyzvedala, ako králik prišiel k toľkému bohatstvu. On jej len ukázal svoje materinské znamienko na čele a povedal:

„To je jednoduchšie ako facka. Zapichol som si sem žeravý klinec a o chvíľu sa mi v chalupe zjavilo všetko, čo som si zažiadal.“

Pri pohľade na všetku tú nádheru bola hyena ako zmyslov zbavená. Nerozmýšľala ani okamih a chcela to rovno vyskúšať aj ona.

„Máš šťastie, ešte jeden podobný klinec mi zostal. Ak chceš, polož si hlavu tuto na peň a dobre si premysli, čo by si tak najviac potrebovala. Keď prídeš domov, všetko, po čom túžiš, ťa tam bude čakať,“ navrhol králik. Potom vzal klinec, rozpálil ho v ohni, a keď si hyena oprela hlavu o peň, celý jej ho vrazil kladivom do čela. A to bol samozrejme koniec tejto krutej šelmy.

Ako sa myšiak oženil

(Sidamovia) ETIÓPIA

Jedného dňa sa v savane narodil prekrásny malý myšiak. Bol úplne iný ako jeho bratia a sestry – bol celý biely ako ľahké obláčiky na letnej oblohe. Jeho rodičia aj celá široká rodina boli veľmi šťastní a pyšní na to, akého majú krásneho a neobyčajného syna. Jeho otec chodil a vykrikoval: „Len sa pozrite, aký je nádherne biely! Je úplne iný ako všetky ostatné myši!“

Roky ubiehali a rodičia čoskoro zistili, že ich biely myšiak by si mal založiť rodinu. Blížil sa čas svadby, ale nik z blízkych nevedel, čo robiť. Každému, kto sa vyzvedal na nevestu, hovorili: „Veď vidíte, aký je mimoriadny! Myslíte si, že je jednoduché nájsť pre neho dôstojnú manželku?“

Rodičia dlho urputne premýšľali a nakoniec sa rozhodli, že nevestu takému vznešenému myšiakovi, ako je ich syn, môžu nájsť iba v rodine Stvoriteľa. A zaraz sa k nemu aj vybrali.

Boh ich privítal v dobrej nálade.

„Čo pre vás dnes môžem urobiť, drahí hostia?“ pýtal sa.

„Hľadáme nevestu pre nášho myšiaka, ktorý je biely ako oblaky. Tvoja rodina je najsilnejšia a najvznešenejšia, tak sme si povedali, že najlepšie bude hľadať na tvojom dvore...“ odpovedali.

Boh najprv zostal chvíľu zarazene stáť, ale potom sa rozosmial na celé kolo. „Che che che. Je pravda, že mám obrovskú moc, ale nevestu pre vášho neobyčajného myšiaka nájdete skôr v rodine pána Vetrov,“ povedal, keď sa trocha upokojil. „Som silný, ale Vietor je silnejší. Môžem stvoriť nádherné kraje plné zelene, ale Vietor ich prikryje prachom a aj mne naženie smietky do očí. Choďte za ním a tam nájdete, čo hľadáte!“

Myši teda šli, až dorazili do domu, kde ich privítal sám Vietor. Hneď aj spustili svoje prosby: „Hľadáme manželku pre nášho neobyčajného syna a prišli sme za tebou, lebo ty si silnejší ako Boh.“

Vietor ich vypočul a aj on sa len skromne zasmial: „He he he, určite môžem nahnať prach bohom do očí, o tom potom, ale moja sila sa nevyrovná stromu. Strom odolá vzdušným prúdom, jeho koruna mi dokáže vzdorovať a utlmuje moju moc. Choďte na dvor rodiny veľkého Stromu a váš myšiak tam nájde seberovnú manželku.“

Nič sa nedalo robiť, myši sa pobrali za veľkým Stromom, pretože za nevestu chceli ženu aspoň takú neobyčajnú, ako je ich syn. Aj Strom ich privítal a uctil si ich tak, ako sa má uctiť každý hosť. Potom si pozorne vypočul ich príbeh. Myši ho zakončili slovami: „Takže už vieš, prečo sme došli až k tebe. Nevesta z tvojej rodiny sa k nášmu myšiakovi hodí najviac, pretože si silnejší ako Vietor a tým pádom aj mocnejší než Boh.“

Strom sa tiež len zasmial: „Chi chi chi. Takto je to teda! Je síce pravda, že som silný, ale poznám jednu rodinu, ktorá je omnoho silnejšia. Ja môžem poskytnúť tieň pútnikom aj vzdorovať Vetru, ale podo mnou žije rodina, voči ktorej som bezmocný. Bývajú hneď pri ústí môjho kmeňa, a keď prehryzú moje korene, vyschnem alebo padnem k zemi. Tam hľadajte, tam sa vám určite pošťastí objaviť nevestu, aká sa vám žiada.“

„Jasná vec! Tam musí bývať ohromná a mocná bytosť, keď dokáže zabiť aj samotný Strom, ktorý je silnejší ako Boh!“ kričali myši, utekali ku koreňom stromu a zaklopali na dvere.

Otvoril im drobný sivý myšiak, a keď si vypočul ich príbeh, prisvedčil: „Ale áno, ste tu správne. Akého radostného dňa sme sa to dočkali! Stará, dones niečo na pitie, lebo to spojenie dvoch výnimočných rodín musíme hneď osláviť, ako sa patrí!“

Na druhý deň vystrojili svadbu a všetci boli šťastní, pretože myšiak biely ako oblaky si konečne našiel seberovnú nevestu.

Ako pavián rozriešil zamotaný spor

(Bandovia) STREDOAFRICKÁ REPUBLIKA

Jedného dňa sa šakal a leopard vybrali do bušu na lov. Šakal mal veľmi úspešný deň a domov si priviedol nádhernú tučnú kravu, zato leopardovi sa vôbec nedarilo. Nech sa sústredil, ako chcel, nenatrafil na nič lepšie, ako na chorľavú vychudnutú kozu. A tak si aspoň ju priviedol pred svoju chalupu a priviazal o strom, nech sa napasie.

Leopard závidel šakalovi jeho úlovok a v noci si tú kravu šiel potajomky obzrieť. A len čo vošiel do ohrady, zbadal, že krava práve pred chvíľou porodila utešené teliatko. Leopard dlho nerozmýšľal, chytro schmatol teľa a zaniesol ho do ohrady k svojej koze. Ráno už z diaľky kýval šakalovi: „Poď sa pozrieť, čo sa mi pošťastilo! V noci mi moja nová koza porodila zdravé a tučné teliatko! Je to jednoducho úžasné!“

Šakal sa na neho podozrievavo zahľadel a povedal: „To nemôže byť pravda. Teľa môže porodiť iba krava.“ Na ten zázrak sa však šiel pozrieť. A hneď zistil, čo sa v noci stalo. „To teľa je moje!“

„Čože? Si slepý? Veď teľa aj kozu máš rovno pred očami, v mojej ohrade,“ presviedčal ho leopard.

„Nie, nie som slepý,“ hovoril rozvážne šakal, „ale včera som si z lovu priniesol kravu a ty kozu. Koza nemôže porodiť teľa, takže musí byť moje. Aj keby vedľa stál namiesto kozy krokodíl, aj tak by teľa patrilo mne.“

Leoparda taká trúfalosť rozčúlila, prehováral šakala a vymýšľal narýchlo rôzne teórie. Nakoniec však pristal na to, aby ich hádku rozriešil niekto nezúčastnený.

Vybrali sa pohľadať vhodného sudcu a pri jazere stretli antilopu. Obaja jej rozpovedali svoj príbeh. „Vidíš, teľa je jasne moje,“ dokončil svoje rozprávanie šakal očakávajúc, že antilopa takú samozrejmú záležitosť uzavrie v jeho prospech. Ale antilopa mala z leoparda strach, bála sa jeho ostrých zubov a pazúrov. Nechcela si ho znepriateliť a tak šakalovi odvetila: „Keď som bola malá, také voľačo by sa stať nemohlo. Ale časy sa menia. Svet je iný, ako býval. Teraz už zvieratá môžu rodiť mláďatá, aké chcú, ba môžu sa prihodiť aj oveľa čudnejšie veci. Veď nakoniec teľa sedáva pri svojej matke, a keď sedelo pri koze, matkou je koza...“

Potom šli všetci spoločne za hyenou, ktorá si tiež vypočula ich príbeh. Aj ona mala strach z leoparda, celá nervózna pokukovala na všetky strany a najradšej by sa niekam stratila. Nakoniec opatrne a podlízavo rozhodla: „Je pravda, že bežná koza nemôže porodiť teľa. My ale všetci vieme, že to platí len pre obyčajné kozy, nie pre leopardove kozy. Tie môžu porodiť mláďatá, aké sa im zapáčia.“

Leopard sa víťazoslávne pozrel na šakala. Ten neveril vlastným ušiam a trval na tom, aby sa šli nakoniec poradiť s paviánom, ktorý vynesie posledný rozsudok.

Pavián sedel uvelebený na zvalenom kmeni. Vypočul si šakala aj leoparda a potom uprel pohľad na oblohu. V dlani stískal kameň, triasol ním a tváril sa pritom veľmi zaujato.

„Čo si teda myslíš o našom spore?“ pýtal sa leopard, ktorý sa nevedel dočkať svojho víťazstva.

Pavián mu však mrzuto odvrkol: „Veď vyčkaj chvíľu. Najprv si zahrám a potom vyriešim váš prípad.“

Zvieratá nechápali, ako a na čom si chce pavián zahrať.

„Či nepočujete tú fajnovú muziku, čo vychádza z tohoto kameňa?“ spýtal sa ich prekvapený pavián.

Vtedy sa leopard od srdca rozrehotal: „Pozrite na toho blázna! A takého sme si vybrali, aby riešil naše spory! Z kameňa sa predsa nemôže ozývať hudba!“

Pavián len ledabolo hodil okom na leoparda a povedal: „Keď môže koza porodiť teľa, tak potom aj kamene môžu hrať.“

Keď to leopard počul, cítil sa veľmi trápne, a aby zachránil situáciu, začal mrmlať: „Počkajte, počkajte... skutočne... aká nádherná melódia!“

Ostatné zvieratá až teraz pochopili, aké boli hlúpe, a začali volať jedno cez druhé: „Veď predsa teľa sa môže narodiť iba krave!“

Tak sa celá komunita postavila proti lakomému leopardovi a teľa sa muselo vrátiť skutočnému majiteľovi.

Koniec ukážky