Start

Sonety 

Introduction, Translation, Epilogue and Commentary

© 2006 by Ľubomír Feldek

Cover design © 2006 by Peter Uchnár

Slovak edition © 2007, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Sonnets

(The Arden Shakespeare, London 2005)

preložil a sprievodné texty napísal Ľubomír Feldek.

Redigovala Oľga Ruppeldtová.

Návrh obálky Viera Fabianová.

Ilustrácia na obálke Peter Uchnár.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 250. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3898-5

SHAKESPEAROVO DIELO

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

William Shakespeare sa narodil v „srdci Anglicka“, v Stratforde-upon-Avon, ako najstarší syn Johna Shakespeara a Mary Ardenovej. Jeho ctitelia sa utvrdzujú v presvedčení, že to bolo 23. apríla 1564, v deň svätého Juraja, patróna Anglicka, keď podľa miestnej pranostiky sa rok čo rok rozospieva prvý stratfordský slávik. Faktom však ostáva, že presne poznáme iba dátum, keď ho – 26. apríla – pokrstili. Jeho otec, povolaním garbiar a rukavičkár, patril k najvplyvnejším občanom Stratfordu. Matka bola dcéra Roberta Ardena z Wilmcote.

V decembri 1582 sa Shakespeare oženil s Anne Hathawayovou, dcérou farmára zo Shottery neďaleko Stratfordu. Bola od neho o osem rokov staršia. Ich prvé dieťa Susannu pokrstili 6. mája 1583 a dvojčatá Hamneta a Judith 22. februára 1585.

Inak o tomto stratfordskom období Shakespearovho života vieme málo. Traduje sa, že bol istý čas učiteľom. Iná legenda hovorí, že musel utiecť z rodného mesta, pretože pytliačil a dostal sa do nemilosti miestneho zemepána sira Thomasa Lucyho.

Až dvadsaťosemročný Shakespeare začína po sebe zanechávať viacej stôp. Vieme, že opustil rodinný kozub a dal sa k divadlu, pretože v marci 1592 sa už hrala v londýnskom divadle Rose (Ruža) hra Harry VI – čo bola zrejme prvá časť Henricha VI.

V jeseni 1592 spisovateľ Robert Greene varoval v posmrtne publikovanom pamflete pred kýmsi, kto si namýšľa, že sa môže stať jediným scénotrasom v krajine. To the only Shakescene in a country je zrejmá narážka na Shakespearovo priezvisko – prvá zmienka o našom dramatikovi, ktorý už od začiatku svojej kariéry budí žiarlivú pozornosť.

Viac však v nasledujúcich rokoch na seba upozornil ako básnik. V roku 1593 publikuje básnickú skladbu Venuša a Adonis, ktorá sa v krátkom čase dočkala deviatich vydaní, a v máji 1594 vychádza jeho druhá básnická skladba Znásilnenie Lukrécie. Obe sú venované grófovi Southamptonovi. To, že Shakespeare dočasne uprednostňoval poéziu, súviselo iste aj s tým, že morová epidémia obmedzila činnosť divadiel.

V jeseni 1594, keď bolo po epidémii, znovu sa utvárajú divadelné súbory.

Shakespeare, člen aj podielnik Lord ChamberlainŐs Men (Spoločnosti lorda komorníka), vtedy už vyniká nielen ako herec, ale aj ako dramatik. Je už autorom trojdielnej hry Henrich VI. a nasledujú Richard III., Titus Andronicus, Dvaja veronskí šľachtici, Márna snaha lásky, Komédia omylov a Skrotenie čertice.

Čoskoro potom vychádza spod jeho pera aj „najsmutnejší príbeh všetkých čias“ – hra Romeo a Júlia. o ďalšie úspechy sa mu postarajú hry Sen svätojánskej noci, Richard II. a Benátsky kupec.

V roku 1596 zomrel Shakespearov syn Hamnet. Aj keď sa zdá, že Shakespeare nebol stvorený pre rodinný život, shakespearovskí bádatelia sa domnievajú, že ho k rodine stále viazalo silné puto a – hoci sa za jeho čias museli rodičia vyrovnávať so smrťou detí častejšie než my – smrť 11ročného dieťaťa ho hlboko zasiahla: stopy tohto zážitku sa dajú nájsť aj v jeho diele.

Dvojdielnu hru Henrich IV. píše Shakespeare v rokoch 1597 – 1598.

V roku 1597 sa jeho herecká spoločnosť, v súvise s problémami okolo divadla Theatre (Divadlo), sťahuje o dom ďalej – do divadla Curtain Theatre (Dvorec).

Na Vianoce 1598 dôjde k rekordne rýchlej demontáži divadla Theatre. Na južnom brehu Temže má do pol roka vzniknúť nové divadlo: bude sa volať Globe (Zemeguľa) a Shakespeare bude jeho spoluvlastníkom.

Je to teda už zámožný muž, o čom svedčí aj fakt, že v roku 1596 kúpil New Place (Nové sídlo), veľký dom v centre rodného Stratfordu.

V tom čase jeho najpopulárnejšie hry už začínajú vychádzať aj tlačou. Niekedy sú to i tzv. pirátske vydania, publikované bez autorovho súhlasu.

Krátko pred otvorením divadla Globe završuje Shakespeare cyklus hier o „vojne ruží“ hrou Henrich V. Nasledujú hry Ako sa vám páči, Iulius Caesar, Troilos a Kressida, Veselé panie z Windsoru, Hamlet a Trojkráľový večer. 

24. marca 1603 umiera kráľovná Alžbeta a končí sa tudorovská éra. Na trón nastupuje Jakub I. z rodu Stuartovcov, ale divadlo má aj naďalej dostatok oficiálnej priazne. Jakub I. dokonca prijíma Shakespearov súbor do kráľovských služieb: odteraz sa budú volať KingŐs Men (Kráľova spoločnosť) a často budú účinkovať priamo na kráľovskom dvore.

Z tohto obdobia pochádzajú Shakespearove komédie Koniec všetko napraví a Oko za oko, po ktorých nasledovali tragédie Othello, Macbeth a Kráľ Lear. Dva razy sa ešte Shakespeare vrátil aj k antike: v hrách Antonius a Kleopatra a Coriolanus.

Od roku 1608 však už píše menej. Spomeňme najmä hry Perikles, Cymbeline, Zimná rozprávka, Búrka a Henrich VIII. Prosperov epilóg v Búrke, ktorý odznel v roku 1611 aj na kráľovskom dvore, niektorí bádatelia pokladajú za Shakespearovu rozlúčku s divadlom. Vie sa však, že ešte spolupracoval s Johnom Fletcherom (1579 – 1625) na niekoľkých hrách pre divadlo Blackfriars (U Čiernych bratov), otvorené v roku 1608 ako druhá scéna KingŐs Men.

Na posledné štyri roky života sa Shakespeare uchýlil do Stratfordu-upon-Avon. Dôvody jeho utiahnutosti v tomto období sú nejasné. Vyskytli sa aj dohady, že bol zranený a zohavený pri požiari divadla Globe (29. júna 1613), a preto sa už ani nepodieľa finančne na jeho obnove. Zdá sa, že svoje spoluvlastnícke podiely v oboch scénach predal – vysvetľovalo by to, prečo sa o nich nezmieňuje v testamente. Testament diktuje 25. marca 1616. Najštedrejší je k rodine staršej dcéry, vydatej za lekára Johna Halla. Manželka mala zdediť iba druhú najlepšiu posteľ.

Ďalšie nepotvrdené dohady hovoria, že Shakespeare žil v ústraní aj preto, lebo sa niečoho alebo niekoho obával. Bol ťažko chorý? Nie je vraj vylúčené ani to, že zomrel na následky otravy.

V každom prípade je pravdepodobné, že svoju smrť očakával, pretože zomrel vo svojom rodnom meste krátko po nadiktovaní testamentu – 23. apríla 1616.

Jeho smrti vraj mohla predchádzať bujará oslava narodenín s priateľmi Michaelom Draytonom a Benom Jonsonom. Keby bol Shakespeare abstinent, ťažko by vytvoril také skvelé postavy pijanov, ako boli páni Toby Belch a Andrew Aguecheek v Trojkráľovom večere alebo Falstaff – tak či tak musíme aj túto historku zaradiť iba medzi shakespearovské legendy.

Pochovaný je v priestore pred hlavným oltárom Kostola Svätej Trojice. Na náhrobnom kameni – kópii, ktorá v polovici 18. storočia nahradila originál – je vytesaný epitaf:

Good friend, for Jesus’ sake forbear

To dig the dust enclosed here.

Blest be the man that spares these stones

And curst be he that moves my bones.

Priateľ môj, pre Kristove rany, nevykop

nikdy prach, ktorý skrýva tento hrob.

Kto kameň zachová, nech Boh ho omilostí,

a nech je prekliaty, kto pohne moje kosti.

Každý, kto navštívi tento hrob, si na ňom všimne čerstvé kvety – ustavične ich tam kladú obdivovatelia Shakespearovho umenia z celého sveta. Busta vo výklenku na severnej stene, ktorú sem umiestnili čoskoro po jeho smrti, nám – azda – prezrádza jeho podobu. Shakespeare človek zostáva postavou dosť záhadnou. Zachovalo sa po ňom iba pár záznamov v matrikách a iných úradných dokumentoch, pár riadkov rukopisu a niekoľko podpisov na obchodných zmluvách. Práve to sú oporné body striedmej chronológie jeho životopisu. Jeho nezničiteľnou stopou je predovšetkým jeho dielo.

OSHAKESPEAROVÝCH SONETOCH

Zaznamenanú históriu zbierky Shake-speares Sonnets otvára roku 1598 kňaz Francis Meres vknihe Palladis Tamia zmienkou o „mellifluous & hony-tongued“ (prívetivom & medoústom) básnikovi Shakespearovi a „his sugred Sonnets among his private friends“ (jeho cukrových Sonetoch známych vkruhu dôverných priateľov).

Prvé dva uverejnené Shakespearove sonety (ktoré vkompletnej zbierke dostali čísla 138, 144) nachádzame už vknihe Vášnivý pútnik (The Passionate Pilgrime). Pirátsky ju vydal – pravdepodobne dva razy roku 1599 aešte raz roku 1612 – podShakespearovým menom vydavateľ William Jaggard. Kniha obsahovala 20 básní (alebo 21 – podľa Malona, ktorý jednu báseň rozdelil nadve) aKatherine Duncan–Jonesová upozorňuje vtejto súvislosti aj nadielo Thomasa Heywooda Troia Britannica (1608), zktorého sa dozvedáme, že Jaggard zneužil Shakespearovo meno, čo básnika nahnevalo – vskutočnosti totiž nebol autorom všetkých básní vo Vášnivom pútnikovi. Pozoruhodné však je, že jeden ztých nesporne Shakespearových sonetov bol už absolútne kľúčový aj precelý roku 1609 vydaný súbor – sonet 144 hneď nazačiatku prvého verša pomenúva básnikovu základnú tému iproblém: „Dve lásky mám…“ („Two loves Ihave…“)

Ako súbor sú Shake-speares Sonnets zapísané do Nakladateľského registra (Stationers’ Register) 20. mája 1609. Vtom istom roku kniha aj vyšla – vydavateľ Thomas Thorpe ju vydal vkvartovom formáte abezautorovho vedomia. Svedčí otom medziiným aj informácia natitulnej strane: vydavateľ tvrdí, že ide obásne Neuer before Imprinted (nikdy doteraz nevytlačené). „Něco takového by žádný alžbětinský či jakubovský autor neudělal, navíc to byl podtitulek zavádějící…“vyjadruje svoj názor nato český shakespearista aprekladateľ Martin Hilský (William Shakespeare, The Sonnets – Sonety, Torst 1997, s. 15 – 16).

Zvláštnosťou (ktorá by takisto mohla nepriamo svedčiť, že autor ovydaní svojich Sonetov nevedel) je aj venovanie, podpísané nie autorovými, ale vydavateľovými iniciálkami (pozri s. 12 – 13).

Otajomnom pánovi W. H., ktorému Thomas Thorpe knihu venoval, jestvuje niekoľko teórií. Podľa tej najserióznejšej by to mohol byť najmä (ak prehodíme iniciálky, čo sa zarenesancie bežne robievalo) pán Henry Wriothesley, gróf zoSouthamptonu, ktorému už predtým sám Shakespeare venoval svoje básnické skladby Venuša aAdonis (Venus and Adonis, 1593) a Znásilnenie Lukrécie (The Rape of Lucrece,1594).

Naopak, najfantastickejšiu teóriu vytvorili páni Graham Phillips aMartin Keatman vknihe The Shakespeare Conspiracy (počesky vyšla ako William Shakespeare ve službách královské tajné policie, Praha 1997). Jedinú medzeru vcelom texte venovania – predslovom ALL – chápu ako upozornenie, že toto slovo má mimoriadny význam, amáme ho čítať ako Mr.W.HALL. Meno William Hall (zhodou okolností Hall bolo aj priezvisko Shakespearovho zaťa) nachádzajú potom niekoľko ráz vzáznamoch štátneho sekretára – má ísť okrycie meno agenta tajnej služby, ktorý napríklad 17. júna 1592 prevzal honorár 10 libier zašpionáž.

AHall by mal byť Shakespeare.

Ona tvár noci viacej roztrbliece,