Start

Paulo Coelho

O ZAHIR

Copyright © 2005 by Paulo Coelho

Translation © 2008 by Jana Marcelliová

Jacket design © 2008 by Florencia Gutman Visual Communication

Slovak edition © 2008, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

This edition was published by arrangements with

Sant Jordi Asociados, Barcelona, SPAIN.

All rights reserved.

http://www.paulocoelho.com

Z portugalského originálu O Zahir (Planeta, 2005)

preložila Jana Marcelliová.

Redigovala Katarína Juríková.

Obálku navrhlo štúdio Florencia Gutman Visual Communication,

upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 312. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadza a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 987-80-551-3305-8

„Keby niekto z vás mal sto oviec a stratil by jednu z nich,

či nenechá deväťdesiatdeväť na pustatine

a nejde za stratenou, dokiaľ ju nenájde?“

LUKÁŠ 15, 4

Keď sa raz vydáš na cestu do Itaky,

želaj si, aby tá cesta bola dlhá,

plná napätia a poznávania.

Nemaj strach z Laistrygónov ani Kyklopov,

neboj sa ani rozhnevaného Poseidona,

tých na svojej ceste vôbec nestretneš,

ak tvoja myseľ zostane statočná a ak ti v duši i tele vzbĺknu iba ušľachtilé vzplanutia.

Nenatrafíš na Laistrygónov ani Kyklopov,

ani na rozzúreného Poseidona,

ak si sám nimi nepridláviš dušu,

ak ich tvoja duša nepostaví proti tebe.

Želaj si, aby tvoja cesta bola dlhá.

Nech je veľa takých letných rán,

keď s nesmiernym pôžitkom

a náramnou radosťou

vplávaš do prístavov,

ktoré si predtým nikdy nevidel,

a zastavíš sa na fénických trhoch

nakúpiť vzácne tovary:

perleť, koraly,

ambru a eben,

dráždivé voňavky od výmyslu sveta,

toľko opojných voňaviek, koľko len unesieš.

Navštív čo najviac egyptských miest,

aby si zmúdrel múdrosťou mudrcov.

Ani na okamih však nezabudni na Itaku,

pretože ona je tvojím cieľom.

Ale nikdy sa nenáhli,

nech radšej cesta trvá veľa rokov

a ty na ostrov dorazíš už starý

a bohatý všetkým, čo si získal cestou,

lebo neočakávaj, že Itaka

ťa zahrnie hojnosťou.

Itaka ti dala úchvatnú príležitosť,

bez nej by si sa nikdy nevydal na cestu.

Viac ti nemá čo dať.

A nebudeš sklamaný,

ak ju nájdeš chudobnú,

pretože múdry

a skúsený

pochopíš, čo znamená Itaka.

KONSTANTINOS KAVAFIS (1863 – 1933)¹

¹ preložili Ivan Gavora a Pavol Janík, Slovenský spisovateľ, Bratislava 1989

Venovanie

V aute som spomenul, že som dal bodku za prvou verziou svojej knihy. Keď sme neskôr začali spolu vystupovať na jeden z pyrenejských vrchov, ktorý považujeme za posvätný a už sme na ňom zažili neobyčajné okamihy, chcel som vedieť, či ju zaujíma téma alebo názov; odvetila, že sa na ne veľmi chcela opýtať, ale z úcty k mojej práci nepovedala nič, len sa veľmi, veľmi tešila.

Povedal som jej názov a hlavnú tému. Ďalej sme kráčali mlčky a na spiatočnej ceste sme začuli hluk; blížil sa vietor, prechádzal vrchovcami bezlistých stromov a spúšťal sa k nám. Hora nám opäť ukázala svoje čaro a moc.

Potom prišiel sneh. Zastal som a pozoroval ten okamih: padajúce vločky, sivé nebo, les a ona po mojom boku. Ona, čo vždy stála pri mne, po celý čas.

Chcel som jej to povedať v tej chvíli, napokon som sa však rozhodol počkať, aby sa to dozvedela, až keď bude po prvý raz listovať v týchto stránkach. Táto kniha je venovaná tebe, Christina, mojej manželke.

AUTOR

Podľa spisovateľa Jorgeho Luisa Borgesa myšlienka Záhiru pochádza z islamskej tradície a jej vznik odhadujú približne na osemnáste storočie. Záhir po arabsky znamená viditeľný, prítomný, ťažko nepovšimnutý. Niečo alebo niekto, čo po prvom kontakte pozvoľna začne ovládať naše myšlienky, až sa napokon nevieme sústrediť na nič iné. A to sa dá pokladať za svätosť, alebo šialenstvo.

FAUBOUTH SAINT-PE `RES, Encyklopédia fantastična, 1953

Som slobodný človek

Ona, Esther, vojnová korešpondentka, ktorá sa práve vrátila z Iraku, lebo každú chvíľu má prísť k invázii krajiny, tridsať rokov, vydatá, bezdetná. On, muž neznámej totožnosti, dvadsaťpäť až tridsať rokov, tmavá pleť, mongolské črty. Oboch videli naposledy v kaviarni na Ulici Faubourg Saint-Honoré.

Policajti zistili, že sa stretli už predtým, nik však nevedel koľkokrát; Esther spomínala, že muž – ktorého identitu ukrývala za meno Michail – je ktosi dôležitý, ale nikdy nevysvetlila, či bol dôležitý pre jej novinársku kariéru, alebo pre ňu ako pre ženu.

Polícia začala oficiálne vyšetrovanie. Zvažovali možnosť únosu, vydierania, únosu s následným zavraždením – a nič z toho nebolo vylúčené, keďže pri hľadaní informácií pre svoju prácu bola často nútená kontaktovať osoby blízke teroristickým bunkám. Zistili, že niekoľko týždňov predtým, ako zmizla, z bankového účtu pravidelne vyberala peniaze; vyšetrovatelia predpokladali, že mohlo ísť o platby za informácie. Nezobrala si žiadne šatstvo, napočudovanie však nenašli jej pas.

On, neznámy mladík bez policajných záznamov, bez stopy, ktorá by viedla k zisteniu jeho totožnosti.

Ona, Esther, držiteľka dvoch medzinárodných novinárskych cien, tridsať rokov, vydatá.

Moja žena.

Som okamžite medzi podozrivými a zadržia ma, lebo odmietam povedať, kde som bol v deň, keď zmizla. Dozorca však napokon otvára dvere a oznámi mi, že som slobodný.

Prečo som slobodný? Lebo dnes vie každý všetko o každom, stačí požiadať o informáciu, a už ju má: kde sme použili kreditnú kartu, kam chodievame, s kým spíme. V mojom prípade to bolo veľmi jednoduché; istá žena, tiež novinárka, priateľka mojej ženy, ale rozvedená – a preto mohla bez okolkov povedať, že so mnou spala – sa dozvedela, že ma zatkli, a ponúkla sa, že bude svedčiť v môj prospech. Poskytla konkrétne dôkazy, že som deň a noc Estherinho zmiznutia strávil s ňou.

Idem sa porozprávať s hlavným inšpektorom, ktorý mi vracia veci, ospravedlňuje sa, ubezpečuje ma, že ma tak rýchlo zadržali podľa zákona a nebudem môcť obviniť ani súdiť štát. Vysvetľujem mu, že to nemám vôbec v úmysle, viem, že každý je podozrivý a sledujú ho dvadsaťštyri hodín denne, aj keď žiadny zločin nespáchal.

„Ste slobodný,“ opakuje dozorcove slová.

Pýtam sa: Čo ak sa mojej žene skutočne niečo stalo? Už mi spomínala, že pre svoju širokú sieť kontaktov v teroristickom podsvetí občas cítila, že ju z diaľky sledujú.

Inšpektor zmení tému. Nalieham, ale nič mi nepovie.

Opýtam sa, či môže cestovať so svojím pasom, on odpovie, že áno, veď nespáchala žiadny zločin: prečo by nemohla slobodne odísť z krajiny?

„Jestvuje teda možnosť, že už nie je vo Francúzsku?“

„Myslíte si, že vás opustila pre ženu, s ktorou spávate?“

Do toho vás nič, odpovedám. Inšpektor sa na sekundu zarazí, zvážnie, povie, že ma zatkli podľa bežného postupu, je mu však ľúto, že mi zmizla žena. Aj on je ženatý, a hoci nemá rád moje knihy (Teda vie, kto som! Nie je taký ignorant, ako vyzerá!), vie sa vžiť do mojej situácie a chápe, čím prechádzam.

Pýtam sa, čo mám robiť. Dá mi svoju vizitku a požiada ma, aby som ho informoval, ak sa niečo dozviem – táto scéna je v každom filme, na to mu neskočím, inšpektori vždy vedia viac, ako povedia.

Pýta sa ma, či som sa niekedy stretol s mužom, ktorý bol s Esther, keď ju videli naposledy. Odvetím, že poznám jeho krycie meno, ale osobne som sa s ním nestretol.

Pýta sa, či máme doma problémy. Odpoviem, že sme spolu už vyše desať rokov a máme bežné manželské problémy – nič viac ani nič menej.

Opatrne sa vyzvedá, či sme sa v poslednom čase nerozprávali o rozvode, alebo či moja žena neuvažovala o rozchode. Odpovedám, že taká možnosť nepripadala do úvahy, hoci – a opakujem „ako všetky páry“ – sme sa sem-tam pohádali.

Sem-tam, alebo často?

Sem-tam, trvám na svojom.

Ešte opatrnejšie sa opýta, či tušila o mojom pomere s jej priateľkou. Hovorím, že to bolo prvý a posledný raz, čo sme spolu spali. Nešlo o pomer, v skutočnosti len nebolo čo robiť, bol to nudný deň, po obede sme nemali nijaký program a zvádzanie človeka vždy preberie k životu, a tak sme skončili v posteli.

„Vy idete s niekým do postele len preto, že sa nudíte?“

Chcem mu povedať, že takéto otázky nie sú súčasťou vyšetrovania, potrebujem ho však na svojej strane, presnejšie, možno ho budem potrebovať – koniec koncov, jestvuje neviditeľná inštitúcia nazývaná Banka protislužieb, ktorá sa mi vždy veľmi zišla.

„Niekedy áno. Nemám nijakú zaujímavejšiu prácu, žena hľadá vzrušenie, ja dobrodružstvo, a je to. Na druhý deň sa obaja tvárime, že sa nič nestalo, a život ide ďalej.“

Poďakuje mi, podá ruku, povie, že v jeho svete to nie je celkom tak. Pozná nudu i jednotvárnosť, dokonca aj chuť ísť s niekým do postele – treba sa však ovládať, nikto nerobí to, na čo myslí alebo čo chce.

„Umelci sú možno slobodnejší,“ poznamená.

Odvetím, že poznám jeho svet, ale teraz nie je príležitosť na porovnávanie našich názorov na spoločnosť a ľudstvo. Zmĺknem a čakám na ďalší krok.

„Keď spomíname slobodu, môžete ísť,“ povie inšpektor, trošku sklamaný, že spisovateľ sa odmieta porozprávať s policajtom. „Keď vás už poznám osobne, prečítam si vaše knihy; povedal som, že sa mi nepáčia, no v skutočnosti som nič od vás nečítal.“

Túto vetu nepočujem prvý ani posledný raz. A touto epizódou som aspoň získal nového čitateľa. Pozdravím sa a odchádzam.

Som slobodný. Vyšiel som z väzenia, žena mi zmizla za záhadných okolností, nemám pevný pracovný čas, bez ťažkostí sa zoznamujem, som bohatý, slávny, a ak ma Esther naozaj opustila, rýchlo si nájdem náhradu. Som slobodný a nezávislý.

Ale čo je sloboda?

Veľkú časť života som bol otrokom niečoho, mal by som teda chápať význam tohto slova. Od detstva som o slobodu bojoval ako o najväčší poklad. Bojoval som s rodičmi, ktorí zo mňa nechceli mať spisovateľa, ale inžiniera. Bojoval som so spolužiakmi, ktorí si ma vybrali ako obeť svojich zvrátených zábaviek. Neraz sme si rozbili nosy a ja som musel skrývať rany pred matkou – svoje problémy som si potreboval vyriešiť sám –, kým som im ukázal, že znesiem bitku bez plaču. Bojoval som o prácu, ktorá by ma uživila, robil som poslíčka v železiarstve, aby som unikol známemu rodinnému vydieraniu: Dáme ti peniaze, ale urobíš to a to.

Bojoval som – hoci bezvýsledne – za dievča, ktoré som miloval v puberte a ktoré milovalo mňa; nechala ma, lebo rodičia ju presvedčili, že nemám budúcnosť.

V ďalšom zamestnaní som bojoval s nevľúdnym novinárskym prostredím, keď ma môj prvý šéf nechal čakať tri hodiny a všimol si ma, až keď som začal trhať na kusy knihu, ktorú čítal: prekvapene na mňa pozrel a videl, že má pred sebou vytrvalého človeka, schopného čeliť nepriateľovi, čo sú základné vlastnosti dobrého reportéra. Bojoval som za socialistické ideály, skončil som vo väzení, vyšiel som von a s pocitom hrdinu robotníckej triedy som pokračoval v boji, až kým som nepočul Beatles a nerozhodol sa, že je zábavnejšie milovať rock ako Marxa. Bojoval som za lásku svojej prvej, druhej i tretej ženy. Bojoval som, aby som nabral odvahu rozísť sa s prvou, druhou aj treťou, lebo láska nevydržala a potreboval som ísť ďalej, kým nenájdem človeka, ktorý prišiel na tento svet, aby ma stretol – a nebola to ani jedna z tých troch.

Bojoval som, aby som našiel odvahu odísť z novín a vydať sa na dobrodružnú dráhu spisovateľa, hoci som vedel, že u nás niet nikoho, kto by dokázal žiť z literatúry. Po roku a tisícke popísaných strán, ktoré sa mi zdali absolútne geniálne, lebo som im ani sám nerozumel, som sa vzdal.

Pri boji som videl ľudí vystupujúcich v mene slobody, a čím viac obhajovali toto jedinečné právo, tým viac boli otrokmi želaní svojich rodičov, manželstiev, kde sľubovali zostať s partnerom „až do konca života“, hmotnosti, odtučňovacích diét, nedokončených projektov, lások, ktorým sa nedalo povedať „nie“ alebo „stačilo“, víkendov, keď museli jesť s ľuďmi, s ktorými jesť nechceli. Otroci prepychu, zdanlivého prepychu, zdania zdanlivého prepychu. Otroci života, ktorý si nevybrali, ale rozhodli sa ho žiť, lebo ktosi ich presvedčil, že je to pre nich najlepšie. A tak ich rovnaké dni a noci plynuli, dobrodružstvo bolo slovom z knihy alebo záberom z večne zapnutej televízie, a keď sa pred nimi otvorili dvere, povedali: „Nemám záujem, nechce sa mi.“

Ako mohli vedieť, či sa im chce alebo nie, ak to nikdy neskúsili? Ale pýtať sa bolo zbytočné: v skutočnosti sa báli akejkoľvek zmeny, čo by otriasla svetom, na ktorý boli zvyknutí.

Inšpektor hovorí, že som slobodný. Slobodný som teraz, a slobodný som bol i v base, lebo sloboda je pre mňa ešte stále to najcennejšie na svete. To ma, prirodzene, prinútilo piť vína, ktoré mi nechutili, robiť veci, ktoré som urobiť nemal a už ich nezopakujem, zostali mi jazvy na tele i na duši, ublížil som niektorým ľuďom – a napokon som ich požiadal o odpustenie, lebo som pochopil, že môžem všetko, len nie nútiť iných, aby ma nasledovali v mojom šialenstve, v mojom smäde po živote. Neľutujem okamihy utrpenia, nosím jazvy ako medaily, viem, že za slobodu sa draho platí, rovnako ako za otroctvo; jediný rozdiel je, že platíte s radosťou a úsmevom na tvári, aj keď je ten úsmev zakalený slzami.

Vychádzam z policajnej stanice a vonku je krásny deň, slnečná nedeľa, ktorá sa vôbec nehodí k môjmu duševnému rozpoloženiu. Čaká ma tam právnik s niekoľkými slovami útechy a kyticou kvetov. Hovorí, že volal do všetkých nemocníc a márnic (bežný postup, keď niekto nechodí domov), Esther však nenašiel. Hovorí, že sa mu podarilo zabrániť, aby sa novinári dozvedeli, kde ma zadržali. Hovorí, že sa so mnou potrebuje porozprávať, aby načrtol právnu stratégiu, ktorá by ma ochránila pred ďalšími obvineniami. Ďakujem mu za ochotu; viem, že nechce načrtávať žiadne právne stratégie – v skutočnosti ma nechce nechať samého, lebo nevie, ako budem reagovať (Opijem sa a opäť ma zatknú? Urobím škandál? Pokúsim sa o samovraždu?). Odvetím, že musím vybaviť zopár dôležitých vecí, a obaja dobre vieme, že nemám žiadny problém so zákonom. Nalieha, ja mu však nedávam na výber – koniec koncov som slobodný človek.

Sloboda. Sloboda byť sám a cítiť sa mizerne.

Beriem si taxík do centra Paríža, požiadam ho, aby zastal pri Víťaznom oblúku. Pustím sa po Champ-Élysées smerom k hotelu Bristol, kam sme s Esther chodili na varenú čokoládu, vždy keď sa niektorý z nás vrátil zo zahraničia. Bol to pre nás rituál návratu domov, ponorenie sa do lásky, čo nás spájala, hoci život nás čoraz viac tlačil na rozdielne cesty.

Kráčam ďalej. Ľudia sa usmievajú, tešia sa z niekoľkých hodín jari uprostred zimy, premávka voľne prúdi, všetko sa zdá v poriadku – akurát nikto z tých ľudí nevie, alebo predstierajú, že nevedia, alebo sa jednoducho nezaujímajú o to, že som práve prišiel o ženu. Žeby nechápali, ako trpím? Všetci by mali byť smutní, súcitní, solidárni s mužom, ktorému duša krváca pre lásku; oni sa však ďalej smejú, ponorení do svojich malých úbohých životov, v ktorých sa niečo deje len cez víkendy.

Aká absurdná myšlienka: mnohí z tých, ktorých som stretol po ceste, majú rozorvanú dušu a ja neviem, prečo a ako trpia.

Vchádzam do baru, aby som si kúpil cigarety, predavač mi odpovedá po anglicky. Zastavím sa v lekárni, kde hľadám svoje obľúbené mentolky, zamestnanec so mnou hovorí po anglicky (v oboch prípadoch som si pýtal po francúzsky). Prv ako sa dostanem do hotela, zastavia ma dvaja chlapci, ktorí práve prišli z Toulouse, potrebujú nájsť istý obchod, oslovili niekoľko ľudí a nikto im nerozumie. Čo sa deje? Vari za tých dvadsaťštyri hodín, čo som bol zatknutý, zmenili jazyk Champs-Élysées?

Turistický ruch a peniaze dokážu zázraky; ale ako to, že som si to nevšimol skôr? Zdá sa, že sme s Esther už dlho neboli na čokoláde, hoci sme v poslednom čase obaja niekoľko ráz odcestovali a vrátili sa. Vždy je niečo dôležitejšie. Vždy je nejaký bezodkladný záväzok. Áno, láska moja, čokoládu si dáme nabudúce, vráť sa čo najskôr, vieš, dnes mám veľmi dôležitý rozhovor, nemôžem po teba prísť na letisko, zober si taxík, som na mobile, zavolaj mi, keby si potrebovala niečo súrne, ak nie, uvidíme sa večer.

Mobil! Hneď ho vyberiem z vrecka, niekoľkokrát zazvoní, srdce mi vždy poskočí, na malom displeji vidím mená ľudí, čo ma hľadajú, a nikomu nezdvihnem. Kiežby sa objavilo „súkromné číslo“; to by mohla byť iba ona, len čosi vyše dvadsať ľudí má moje číslo a sľúbili, že ho nepošlú ďalej. Neobjaví sa, sú to čísla kamarátov a blízkych spolupracovníkov. Určite chcú vedieť, čo sa stalo, chcú pomôcť (ale ako?), opýtať sa, či niečo nepotrebujem.

Telefón ďalej zvoní. Mám zdvihnúť? Mám sa s niekým z nich stretnúť?

Rozhodnem sa zostať sám, kým si neujasním, čo sa deje.

Prichádzam do Hotela Bristol, ktorý Esther vždy opisovala ako jeden z mála parížskych hotelov, kde sa ku klientom správajú ako k hosťom, a nie ako k bezdomovcom hľadajúcim strechu nad hlavou. Pozdravia ma, ako keby som bol jeden z domácich, vyberiem si stôl pri krásnych hodinách, počúvam klavír, dívam sa do záhrady.

Musím byť praktický, zvážiť možnosti, život predsa ide ďalej. Nie som prvý ani posledný chlap, ktorého opustila žena – ale muselo k tomu prísť v slnečný deň, keď sa ľudia na uliciach usmievajú, deti spievajú, jar dáva prvé znamenia, slnko svieti a šoféri zastavujú pred prechodmi?

Beriem si servítku, dostanem tieto myšlienky z hlavy a dám ich na papier. City pôjdu nabok, pozriem sa, čo treba urobiť:

a) Zvážiť možnosť, že ju naozaj uniesli, jej život je v tejto chvíli v ohrození, som jej muž, jej druh v dobrom i zlom, musím urobiť aj nemožné, aby som ju našiel.

Odpoveď na túto možnosť: Zobrala si pas. Polícia o tom nevie, ale vzala si aj zopár osobných vecí a peňaženku s obrázkami svätých patrónov, ktorú si vždy brala, keď cestovala do zahraničia. Vybrala peniaze z účtu.

Záver: Pripravovala sa na odchod.

b) Zvážiť možnosť, že uverila nejakému sľubu, z ktorého sa vykľula pasca.

Odpoveď: Často sa vystavovala nebezpečným situáciám – bola to súčasť jej práce. Vždy ma však upozornila, lebo som bol jediným človekom, ktorému mohla celkom dôverovať. Povedala mi, kde bude, s kým sa stretne (väčšinou však použila krycie meno osoby, aby ma nevystavila nebezpečenstvu) a čo mám robiť, ak sa do určitého času nevráti.

Záver: Neplánovala stretnutie so svojimi zdrojmi informácií.

c) Zvážiť možnosť, že stretla niekoho iného.

Odpoveď: Neexistuje. Zo všetkých alternatív táto jediná dáva zmysel. A ja to nemôžem pripustiť, nemôžem pripustiť, že takto odišla a ani mi nevysvetlila prečo. Esther i ja sme sa vždy hrdili tým, že spoločne čelíme životným ťažkostiam. Trpíme, nikdy však jeden druhému neklameme – hoci súčasťou hry bolo vynechať mimomanželské pomery. Viem, že odkedy spoznala toho Michaila, začala sa veľmi meniť, ale to hádam nie je dôvod rozbiť desaťročné manželstvo.

Aj keby s ním spala, keby sa doňho zaľúbila, nezvážila by naše spoločné chvíle, všetko, čo sme dosiahli, prv ako sa vydá na dobrodružstvo bez návratu? Mohla slobodne cestovať, kedy sa jej zachcelo, žila obklopená mužmi, vojakmi, čo sto rokov nevideli ženu, ja som sa jej nikdy nič nepýtal, ona mi nikdy nič nepovedala. Obaja sme boli slobodní a boli sme na to hrdí.

Esther však zmizla. Stopy, čo zanechala, boli viditeľné len pre mňa, akoby to bol tajný odkaz: Odchádzam.

Prečo?

Oplatí sa vôbec odpovedať na túto otázku?

Nie. Veď v odpovedi je skrytá moja vlastná neschopnosť udržať si pri sebe ženu, ktorú milujem. Oplatí sa ju hľadať a presviedčať, aby sa ku mne vrátila? Prosíkať, žobroniť, aby dala nášmu manželstvu ešte jednu šancu?

Zdá sa to absurdné: bude lepšie trpieť, ako som trpel predtým, keď ma opustili iní ľudia, ktorých som miloval. Bude lepšie vylízať si rany, ako som urobil už v minulosti. Nejaký čas na ňu budem myslieť, zatrpknem, pôjdem na nervy priateľom, lebo budem hovoriť len o odchode svojej ženy. Budem sa usilovať zdôvodniť všetko, čo sa stalo, strávim dni a noci v spomienkach na každý okamih po jej boku, napokon uzavriem, že bola na mňa pritvrdá, a ja som sa pritom vždy usiloval dať zo seba to najlepšie. Nájdem si iné ženy. Na uliciach budem ustavične míňať iné, ktoré by mohli byť ňou. Budem trpieť dňom i nocou, nocou i dňom. Môže to trvať týždne, mesiace, možno vyše roka.

Až sa jedného rána zobudím, zistím, že myslím, na čosi iné, a pochopím, že to najhoršie je za mnou. Srdce bude doráňané, ale vylieči sa a dokáže znovu vnímať krásy života. Už som to zažil a teraz to nebude inak, som si istý. Keď jeden odíde, je to preto, lebo príde druhý – znovu nájdem lásku.

Na chvíľu vychutnávam svoju novú situáciu: slobodný milionár. Môžem si za denného svetla vyjsť, s kým budem chcieť. Na večierkoch sa môžem správať, tak ako som si to celé roky nemohol dovoliť. Správa sa rýchlo rozšíri a čoskoro mi mnohé ženy, mladé aj trochu staršie, bohaté aj tie, čo by bohatými chceli byť, inteligentné či len naučené hovoriť to, čo si myslia, že chcem počuť, budú klopať na dvere.

Chcem veriť, že byť slobodný je úžasné. Znovu slobodný. Pripravený nájsť skutočnú lásku svojho života, tú, čo na mňa čaká a už nikdy ma nenechá prežiť túto potupnú chvíľu.

Dopijem čokoládu, pozriem na hodiny, viem, že je ešte priskoro na ten príjemný pocit, že som opäť súčasťou ľudstva. Na okamih si predstavím, že Esther vojde tými dverami, prejde po krásnych perzských kobercoch, bez slova si ku mne prisadne, zapáli si cigaretu, zadíva sa na záhradu a chytí ma za ruku. Uplynie pol hodiny, na polhodinu uverím príbehu, ktorý som si vytvoril, kým si neuvedomím, že ide len o ďalší prelud.

Rozhodnem sa, že domov nepôjdem. Idem na recepciu, vypýtam si izbu, zubnú kefku a dezodorant. Hotel je plný, ale riaditeľ to zariadi: ocitnem sa v nádhernom apartmáne, z terasy je výhľad na Eiffelovku a parížske strechy, vidím, ako sa rozsvecujú svetlá a rodiny zasadajú k nedeľnej večeri. A zachváti ma rovnaký pocit ako na Champs-Elysées: čím je všetko okolo mňa krajšie, tým mizernejšie sa cítim.

Žiadna televízia. Žiadna večera. Sadám si na terasu a spätne sa pozriem na svoj život, mladík, ktorý snil o práci spisovateľa, a odrazu vidí, že skutočnosť je celkom iná – píše jazykom, ktorý takmer nik nečíta, v krajine, kde vraj niet čitateľov. Rodina ho tlačí na vysokú školu (každá je dobrá, synak, len nech máš diplom – bez neho nebudeš v živote nikým). On sa vzbúri, za hipisáckej éry precestuje svet, stretne istého speváka, napíše zopár hudobných textov a odrazu zarába viac ako jeho sestra, ktorá počúvla rodičov a stala sa chemickou inžinierkou.

Píšem ďalšie texty, spevák je čoraz úspešnejší, kupujem niekoľko bytov, pohádam sa so spevákom, mám však dosť peňazí, aby som v najbližších rokoch nemusel pracovať. Po prvý raz sa žením so ženou staršou od seba, veľa sa učím – ako sa milovať, šoférovať, hovoriť po anglicky, dlho spať – napokon sa však rozídeme, lebo som podľa nej „citovo nezrelý, hotový z každej prsnatej baby“. Žením sa po druhý a po tretí raz so ženami, od ktorých očakávam citovú stálosť: želanie sa mi splní, zisťujem však, že vysnená stálosť ide ruka v ruke s hlbokým pocitom nudy.

Ďalšie dva rozvody. Opäť sloboda, je to však len pocit; sloboda neznamená nemať žiadne záväzky, je to schopnosť vybrať si – a zaviazať sa tomu, čo je pre mňa najlepšie.

Ďalej hľadám lásku a píšem texty. Keď sa ma opýtajú, čo robím, odvetím, že som spisovateľ. Keď mi povedia, že poznajú len moje texty piesní, odvetím, že to je iba časť mojej práce. Keď sa ospravedlňujú a priznajú, že nečítali žiadnu moju knihu, vysvetľujem, že práve na čomsi pracujem – čo je lož. V skutočnosti mám peniaze i kontakty, chýba mi však odvaha napísať knihu – môj sen sa stal možným. Neviem, aký bude zvyšok môjho života, ak sa oň pokúsim a zlyhám; preto radšej žijem a myslím na sen, ako keby som mal čeliť možnosti, že sa mi to nepodarí.

Raz so mnou príde urobiť rozhovor istá novinárka: pýta sa, aké to je, keď moju prácu poznajú v celej krajine, a pritom nikto nevie, kto som, keďže v médiách sa zvyčajne objavuje len spevák. Je pekná, inteligentná, tichá. Opäť sa stretneme na jednom večierku, pracovný tlak zmizol a mne sa podarí dostať ju do postele ešte v ten večer. Zamilujem sa, ona si myslí, že to nemá zmysel. Volám jej, vždy sa vyhovorí, že má prácu. Čím viac ma odmieta, tým väčší je môj záujem – napokon ju presvedčím, aby som mnou strávila víkend v mojom vidieckom dome (hoci som bol čiernou ovcou, byť rebelom sa neraz vyplatí – ako jediný medzi svojimi priateľmi som si už v tom čase mohol dovoliť dom na vidieku).

Tri dni sme odrezaní od sveta, pozorujeme more, varím jej, ona rozpráva zážitky z práce a napokon sa do mňa zaľúbi. Vraciame sa do mesta, začne u mňa pravidelne spávať. Jedného rána odíde skôr a vráti sa s písacím strojom; odvtedy sa môj domov bez slova mení aj na jej domov.

Opakujú sa hádky z mojich predchádzajúcich vzťahov: ona hľadá stálosť a vernosť, ja dobrodružstvo a neznámo. Tentoraz vzťah vydrží dlhšie; napriek tomu mám po dvoch rokoch pocit, že prišiel čas, aby si Esther zobrala písací stroj a všetko, čo s ňou prišlo, späť.

„Myslím, že to nepôjde.“ „Ale ty ma miluješ a ja milujem teba, nie je tak?“

„Neviem. Ak sa ma opýtaš, či mám rád tvoju spoločnosť, odpoveď znie áno. Ak sa ma však opýtaš, či dokážem žiť bez teba, odpoveď je tiež áno.“

„Nechcela by som byť mužom, som veľmi spokojná s tým, že som žena. Veď vy od nás chcete, len aby sme dobre varili. Od mužov sa však očakáva všetko, úplne všetko: majú vedieť uživiť domácnosť, milovať, ochraňovať potomstvo, zabezpečiť jedlo, byť úspešní.“

„Nejde o to, ja som so sebou veľmi spokojný. Mám rád tvoju spoločnosť, ale som presvedčený, že to nepôjde.“

„Máš rád moju spoločnosť, ale nevydržíš sám so sebou. Stále hľadáš dobrodružstvo, aby si zabudol na dôležité veci. Chceš v žilách cítiť adrenalín a zabúdaš, že v nich má prúdiť len krv.“

„Neutekám pred dôležitými vecami. Čo je teda napríklad dôležité?“

„Napísať knihu.“

„To môžem urobiť kedykoľvek.“

„Tak to urob. Potom sa rozídeme, ak budeš chcieť.“

Jej poznámku pokladám zaabsurdnú, knihu môžem napísať, kedy sa mi zachce, poznám vydavateľov, novinárov, ľudí, čo mi dlžia služby. Esther je len žena, ktorá sa bojí, že ma stratí, preto si vymýšľa. Poviem jej, že stačilo, náš vzťah je uzavretý, nejde oto, čo ma podľa nej urobí šťastným, ide olásku.

Čo je láska? pýta sa. Vyše pol hodiny vysvetľujem anapokon si uvedomím, že ju neviem dobre definovať.

Povie, že ak neviem definovať lásku, mám skúsiť napísať knihu.

Odpovedám, že medzi tými dvoma vecami niet najmenšej súvislosti, ešte vten deň odídem zbytu, nech zostane, dokedy chce – kým si nenájde nejaké bývanie, budem vhoteli. Ona povie, že zjej strany je to úplne vporiadku, môžem hneď odísť adomesiaca uvoľní byt – nadruhý deň sa začne poniečom obzerať. Balím sa aona si ide čítať. Poviem, že je už neskoro, pôjdem zajtra. Navrhne, aby som šiel hneď, lebo zajtra budem slabší amenej odhodlaný. Pýtam sa, či sa ma chce zbaviť. Smeje sa, povie, že ja som sa rozhodol sovšetkým skoncovať. Ideme spať, nadruhý deň je chuť odísť očosi menšia, rozhodnem sa lepšie porozmýšľať. Esther však povie, že záležitosť nie je uzavretá: kým sa nerozhodnem riskovať všetko kvôli niečomu, čo pokladám zaskutočný zmysel svojho života, takéto dni sa budú opakovať, ona bude nešťastná aopustí ma. Lenže vtakomto prípade bude ona ihneď konať aspáli most, ktorý by jej umožnil cestu späť. Pýtam sa, čo tým chce povedať. Nájsť si priateľa, zaľúbiť sa, odvetí.

Odchádza doredakcie, ja sa rozhodnem zobrať si deň voľna (popri písaní textov teraz pracujem vhudobnom vydavateľstve), sadnem si predpísací stroj. Vstanem, čítam noviny, odpovedám nadôležité listy, keď sa minú, začínam odpovedať nanepodstatné listy, zapisujem si, čo treba urobiť, počúvam hudbu, prejdem sa pookolí, porozprávam sa spekárom, vrátim sa domov, deň uplynul aja som nenaklepal ani jednu jedinú vetu. Uzatváram, že Esther nenávidím, núti ma dovecí, doktorých sa mi nechce.

Ponávrate zredakcie sa ma nanič nepýta, len poznamená, že som nič nenapísal. Povie, že môj dnešný pohľad je rovnaký ako včerajší.

Nadruhý deň idem dopráce, ale večer sa vraciam kstolu spísacím strojom. Čítam, pozerám televíziu, počúvam hudbu, vraciam sa kstroju, atak prejdú dva mesiace, hromadia sa strany s „prvou vetou“, nikdy však neprídem ani nakoniec odseku.

Hľadám všetky možné výhovorky – vtejto krajine nik nečíta, ešte nemám vymyslenú kostru, alebo mám skvelú kostru, ale najprv ju potrebujem správne rozvinúť. Anavyše mám kopec práce stým atým článkom, tým atým textom. Prejdú ďalšie dva mesiace ajedného dňa sa vráti domovsletenkou.

„Stačilo,“ hovorí. „Prestaň predstierať, že máš veľa práce, že si človek, ktorý si je vedomý svojich povinností, že svet potrebuje to, čo práve robíš, avyber sa nanejaký čas nacesty.“ Vždy môžem byť šéfredaktorom novín, kde uverejňujem svoje reportáže, vždy môžem byť šéfom hudobného vydavateľstva, prektoré píšem texty – akde pracujem len preto, že nechcú, aby som písal prekonkurenčné vydavateľstvá. Vždy sa môžem vrátiť ktomu, čo robím, ale môj sen už nemôže čakať. Buď ho prijmem, alebo naň môžem zabudnúť.

Kam je letenka?

DoŠpanielska.

Rozbijem pár pohárov, letenky sú drahé, teraz nemôžem odísť, mám rozbehnutú kariéru apotrebujem sa jej venovať. Stratím hudobných partnerov, problém nie je vomne, ale vnašom manželstve. Keby som chcel napísať knihu, nik by mi vtom nezabránil.

„Ty môžeš achceš, ale nepíšeš,“ povie. „Keďže nemáš problémy somnou, ale sosebou, bude lepšie, keď budeš chvíľu sám.“

Ukazuje mi mapu. Mám ísť doMadridu, kde nastúpim naautobus doPyrenejí nahranici sFrancúzskom. Tam sa začína stredoveká cesta, Cesta svätého Jakuba: mám ju prejsť pešo. Nakonci ma bude čakať aprijme, čokoľvek jej poviem: že ju už nemilujem, že som ešte neprežil dosť, aby som mohol vytvoriť literárne dielo, že sa celkom vzdávam myšlienky stať sa spisovateľom, že to všetko bol len mladícky sen anič viac.

To sa mi hádam zdá! Žena, sktorou som dva roky – vľúbostnom vzťahu celá večnosť –, rozhoduje omojom živote, núti ma opustiť prácu, chce, aby som prešiel pešo celou krajinou! Niekoľko večerov sa opíjam, ona sa opíja somnou, hoci neznáša alkohol. Stávam sa agresívny, hovorím jej, že mi závidí nezávislosť, táto šialená myšlienka sa zrodila len preto, lebo som ju chcel nechať. Odvetí, že všetko sa zrodilo, ešte keď som bol školák asníval, že sa stanem spisovateľom – už bolo dosť odkladania, buď budem čeliť sám sebe, alebo sa budem pocelý zvyšok života ženiť, rozvádzať, rozprávať krásne príbehy zosvojej minulosti austavične upadať.

Samozrejme, nemôžem pripustiť, že trafila dočierneho, ale viem, že má pravdu. Ačím viac si to uvedomujem, tým som agresívnejší. Bezreptania prijíma moje výpady – apripomína mi, že čas odchodu sa blíži.

Jednej noci krátko predodletom sa somnou odmietne milovať. Vyfajčím celú hašišovú cigaretu, vypijem dve fľaše vína aodpadnem uprostred obývačky. Keď sa zobudím, uvedomím si, že som klesol nadno studne anezostáva mi iné ako vyplávať nahladinu. Práve ja, ktorý sa pýšim svojou odvahou, teraz vidím, ako zbabelo, pohodlne aúboho sa staviam kvlastnému životu. Toho rána ju zobúdzam bozkom apoviem jej, že urobím, čo navrhuje.

Odcestujem azatridsaťosem dní prejdem Cestu svätého Jakuba. Popríchode doCompostely pochopím, že moja skutočná cesta sa začína tam. Rozhodnem sa usadiť vMadride, žiť zosvojich autorských práv, nechať medzi mnou aEstheriným telom oceán – hoci sme oficiálne stále spolu adosť často si telefonujeme. Je pohodlné byť ženatý, vedieť, že sa kedykoľvek môžem vrátiť dojej náručia azároveň si užívať všetku slobodu sveta.

Zamilujem sa dokatalánskej vedkyne, argentínskej šperkárky, dodievčiny, čo spieva vmetre. Tantiémy stále prichádzajú astačia napohodlný život bezpráce sdostatkom voľného času načokoľvek vrátane... napísania knihy.

Kniha však vždy môže počkať dozajtra, primátor Madridu sa totiž rozhodol spraviť zmesta jednu veľkú party, vytvoril zaujímavý slogan („Umieram zMadridu“), láka nanávštevu viacerých barov vjeden večer, prichádza sromantickým názvom la movida madrileĖa, potulky Madridom, ato nepočká dozajtra, všade je kopec zábavy, dni sú krátke anoci dlhé.

Jedného krásneho dňa mi Esther zavolá apovie, že ma príde navštíviť: podľa nej potrebujeme raz anavždy vyriešiť svoju situáciu. Rezervuje si letenku nanasledujúci týždeň, atak mi poskytne čas zorganizovať celý rad výhovoriek (Idem namesiac doPortugalska – poviem blondínke, ktorá spievala vmetre, teraz spáva vmojom hotelovom byte akaždý večer somnou vyráža na movidu madrileĖu). Upracem byt, zahladím všetky stopy poženskej prítomnosti, poprosím priateľov, aby ani nemukli, moja žena tu strávi mesiac.

Esther vystupuje zlietadla spríšerným účesom, ledva ju spoznám. Cestujeme došpanielskeho vnútrozemia, spoznávame mestečká, ktoré majú veľký význam najednu noc, ale keby som sa tam dnes vrátil, nenašiel by som ich. Pozrieme si býčie zápasy, flamenco, som najlepší muž nasvete, lebo chcem, aby odišla spocitom, že ju ešte milujem. Neviem, prečo sa usilujem vzbudiť tento dojem, možno preto, lebo vhĺbke duše viem, že madridský sen sa jedného dňa skončí.

Protestujem proti účesu, zmení ho aopäť je krásna. Dokonca dovolenky chýba len desať dní, chcem, aby odišla spokojná anechala ma znovu samého sMadridom, zktorého umieram, sdiskotékami, čo otvárajú odesiatej ráno, snekonečnými rozhovormi otom istom, salkoholom, ženami, ďalšími býkmi, ďalším alkoholom, ďalšími ženami ažiadnym, vôbec žiadnym časovým plánom.

Raz vnedeľu sa ma cestou dobufetu otvoreného celú noc opýta nazakázanú záležitosť: naknihu, ktorú vraj píšem. Vypijem fľašu sherry, cestou kopem dokovových dverí, nadávam ľuďom naulici, pýtam sa jej, načo precestovala takú diaľku, keď mala vúmysle iba mi robiť zoživota peklo aničiť mi šťastie. Nepovie nič, obaja však vieme, že náš vzťah dosiahol hranicu. Pobezsennej noci sa sťažujem uriaditeľa nanefungujúci telefón, upratovačke vyčítam, že už týždeň nevymenila posteľnú bielizeň, nekonečnou sprchou sa usilujem vyliečiť opicu zpredošlej noci anapokon si sadnem kpísaciemu stroju, len aby som Esther ukázal, že sa usilujem, poctivo usilujem pracovať.

Objaví sa prvá veta. Adruhá.

Dva dni nejem, takmer nespím, slová akoby klíčili zneznámeho miesta – ako pripísaní textov, keď sme pomnohých hádkach anezmyselných rozhovoroch shudobným partnerom cítili, že je „to“ tu, hotové, aprišiel čas to dať napapier adonôt. Tentoraz viem, že „to“ prichádza zEstherinho srdca, moja láska sa obrodzuje, píšem knihu, lebo ona jestvuje, prekonala ťažké chvíle bezreptania, nevnímala sa ako obeť. Začínam rozprávať svoje skúsenosti zjediného, čo mnou vposledných rokoch pohlo – zCesty svätého Jakuba.

Ľudská bytosť má dva veľké problémy: prvý je vedieť, kedy začať, adruhý, kedy prestať.