Start

Andrej Štiavnický

V tieni smrti Alžbety Bátoriovej

Copyright © 2004 by Andrej Štiavnický

Cover design © 2004 by Viera Fabianová

 Slovak edition © 2004, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2618-0

Vydavateľská poznámka

Pri písaní historických mien sme vychádzali z Pravidiel slovenského                                                                                                                                                                                                                                                                                                                       

 pravopisu (SAV 2000), z konzultácií v Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra                                                                                                                                                                                                                                                                                                      

 SAV, ale najmä z podkladov publikovaných v Slovenskom biografickom                                                                                                                                                                                                                                                                                                          

slovníku (Matica slovenská 1986 – 1994).

Prvá časť

V TIENI SMRTI 
ALŽBETY 
BÁTORIOVEJ 
(1615)

ÚNOS SPOD TEMATÍNA

Nad modrastými horami sa vznášal letný súmrak a jeho nedozerné perute sa na západe dotýkali červenkastých zôr. Nad malebnými úbočiami sa vznášala omamná vôňa poľných kvetov a jemný koncert lúčnych koníkov sa rozliehal široko-ďaleko. S poslednými zábleskami zapadajúceho slnka utíchol pozvoľna aj vtáčí spev. V tej chvíli vyplával spoza kopovitých obláčkov striebristý mesiac.

Posvätný pokoj prírody narušil odrazu tlmený dupot kopýt. Spoza trávnatého pahorka sa vynorili tmavé siluety jazdcov, ktoré sa v divom cvale hnali do hlbokého údolia. Bohaté vlasy mladej ženy povievali vo večernom vánku ako obilné klasy, ktoré sa vlnili na poliach pod horskou stráňou.

„Zastav konečne, Štefan!“ zvolala po chvíli jazdkyňa a zahamovala svojho koňa. „Už nemôžem bez teba vydržať!“

„Neprenáhli sa, Anna! Tvoj manžel nás ľahko môže spozorovať z hradu a naše šťastie by sa razom zmenilo na kliatbu!“

Prinútil poslušné zviera spomaliť, ale nezastavil. Obrátil sa k roztúženej Anne Rosine, ktorú tak vášnivo miloval už niekoľko mesiacov. Áno, bola zvodná ako Afrodita, ale zároveň veľmi krutá, panovačná a samoľúba. Okrem toho bola manželkou Stanislava Turza, ktorý mu tak veľmi dôveroval a dodnes nič netušil o ich prehlbujúcom sa mileneckom vzťahu.

„Nebuď taký bezcitný!“ vyčítala mu žiarlivo, a keď sa k nemu priblížila, nežne mu podala ruku. „Nemusíš sa ho báť, je príliš zaujatý...“

„A ty si voči nemu čoraz neopatrnejšia a bezočivejšia!“ prerušil ju ostro hradný pán z Červeného Kameňa. „Vôbec ti nevadí, že všade na okolí sa hovorí o tvojich čarodejníckych orgiách a dôverných vzťahoch s bosorkami!“

„Chceš mi robiť výčitky, Štefan? Alebo ma mieniš trýzniť podobne ako môj neľútostný pán manžel?“

„Najhoršie je, že ťa stále náruživo milujem a nemôžem sa vymaniť z osídiel tvojej lásky.“

„Som šťastná, že aspoň ty ma oddane ľúbiš a opätuješ moju náklonnosť,“ priznala zaliečavo, a nakloniac sa v sedle k nemu, pobozkala ho na pery.

„Počkaj, Anna, nezahováraj. Keď ťa upália na hranici ako bosorku, naša láska sa skončí tragicky. Vstúp už konečne do seba!“

„Ó, aký kazateľa mravokárca!“ usmiala sa zvodne a zasa ho chcela pobozkať. „Miluj ma! Som otrokyňou tvojej lásky.“

„Nie, klameš mňa i seba! Si otrokyňou tých bosoriek zo Šintavy a v spolkoch s diablom zachádzaš priďaleko. Varujem ťa, drahá, spamätaj sa!“

„Čo ti zas nahovoril Stanislav Turzo?!“

„Si nespútaná ako vlčica a posadnutá túžbou ubližovať nevinným!“ odsekol nahnevane a zoskočil z koňa. „Zabudla si už na čachtickú paniu?“

„Čo s ňou mám spoločné, milý môj?“

„Alžbeta Bátoriová umrela takmer pred rokom a teba s ňou väznili v podzemnom žalári na Čachtickom hrade skoro pätnásť mesiacov. Bolo ti to málo?!“

„To má byť spoveď, alebo vypočúvanie pred milovaním?“

„Iba ťa naposledy varujem, Anna Rosina!“ odvrkol chladne a ani sa na ňu nepozrel. Schádzal dolu úbočím a jeho kôň nepokojne zafŕkal.

Zoskočila z koňa, rozbehla sa za ním a chcela ho chytiť, ale on jej šikovne unikal. Dlhé šaty sa jej zachytávali na vysokej tráve a tŕňových kríkoch, preto si ich musela nadvihnúť, aby mohla ľahšie utekať. Konečne ho dohonila a hodila sa mu do náručia.

„Znovu si naletel hlúpym výmyslom mojich nepriateľov?“ vypytovala sa zvedavo a začala ho nedočkavo bozkávať. „Chceš ma ponížiť a potupiť?“

„Nehraj mi tu divadlo, Anna!“ zavrátil ju s trpkosťou v hlase a prudko jej zovrel spodnú sánku. „Predvčerom si znovu mučila slúžku z kuchyne a ukrutným spôsobom si ju usmrtila!“

„Teraz si taký istý ako môj bezcitný manžel!“ zvýšila urazene hlas a chcela ho udrieť po tvári. On jej v poslednej chvíli zachytil ruku a zmierlivo ju pobozkal.

„Nesmieš to už nikdy urobiť, Anna, a prestaň sa stýkať s tými šintavskými bosorkami! Keď sa to dozvie tvoj manžel, znovu ťa nechá uväzniť v podzemnom žalári na Čachtickom hrade!“

„Nič sa pred tebou neutají, Štefan,“ povedala smutne a z očí sa jej vykotúľali slzy.

„A pre teba nič nie je sväté! Si celkom posadnutá trýznením ako Alžbeta Bátoriová! Skončíš však horšie ako ona. Ubezpečujem ťa, že dnes som za tebou prišiel naposledy!“

„Miluj ma, drahý môj, lebo mi pukne srdce!“ zvolala roztúžene a ľahla si do mäkkej trávy.

„Vyzeráš zo dňa na deň lepšie, Juraj. Pri tvojich starostiach a zodpovednosti by som očakával opak.“

„Nepreháňaj, Mikuláš. Ty si v plnej sile a máš tiež neľahkú pozíciu vo funkcii kapitána kráľovských vojsk v Zadunajsku.“

Palatín Juraj Turzo sa vzpriamil v sedle a uprel pohľad na Čachtický hrad, ktorého tmavá silueta sa črtala v žiarivých lúčoch zapadajúceho slnka. Zrínsky si všimol jeho zachmúrený zrak a nakrátko preletel pohľadom na tú stranu. Čachtický hrad pôsobil od Váhu, kadiaľ práve prechádzali, impozantne, ale on sa s neskrývaným odporom odvrátil a obzrel sa za cválajúcim sprievodom vojakov, ktorí ich sprevádzali z Prešporka.

„Zdá sa mi,“ prihovoril sa po chvíli Zrínsky svojmu bratrancovi, „že odkedy čachtická pani odišla na večnosť, úplne si sa zmenil a vrátila sa ti chuť žiť.“

„V podstate máš pravdu,“ prisvedčil palatín a naposledy sa obzrel na malebnú siluetu hradu. „Nezabúdaj, že zločiny tvojej testinej potupne preslávili Čachtický hrad a samotné kráľovské mesto Čachtice je preto dodnes mnohými opovrhované.“

„Nepripomínaj znovu krvavé zločiny Alžbety Bátoriovej, lebo ja s mojou milovanou Annou sme si pre ňu veľmi vytrpeli! Mal si ju už dávno predtým odsúdiť na smrť!“

„Možno áno, Mikuláš, ale urobil to za mňa všemohúci Boh. Povolal ju z tohto sveta na druhý, beštiu!“

„Áno, o dva týždne oslávime spolu s manželkou prvé výročie jej smrti.“

„Oslávite, vravíš?“ zopakoval Turzo a spýtavo zodvihol obočie. Keď zbadal bratrancov potmehúdsky pohľad, trpko sa usmial.

„A nielen my, ale aj tisíce počestných ľudí,“ odvetil Zrínsky. „Väčšina z nich ti však nikdy neodpustí, že si ju nepohnal pred kráľovský súd!“

„Tuším ma chceš podpichovať a nahnevať!“

„To by mi ani vo sne nenapadlo, milý môj bratranec!“ bránil sa Mikuláš Zrínsky a odrazu bodol koňa do slabín. Vyrazil prudkým cvalom dopredu, ale Turzo popohnal koňa, a zanechajúc sprievod vojakov za chrbtom, po chvíli ho dohonil.

„Si horší ako jeho kráľovské veličenstvo!“ šprihol mu do tváre. „Ten ma celých päť rokov nútil do verejného procesu a popravy. Ja som však musel chrániť záujmy jej detí a príbuzných, rozumieš?“

„Mohol si Alžbetu Bátoriovú verejne obviniť a postaviť pred kráľovský súd, veď panovník súhlasil s rozdelením jej majetkov medzi potomkov ešte pred štyrmi rokmi. Je známe, že tvoje vzťahy s jeho kráľovským veličenstvom sú odvtedy naštrbené!“

„Nechajme radšej sporné otázky!“ navrhol Turzo znepokojene. „Deň sa už schýlil k večeru a noc nás ďalej nepustí. Navrhujem, aby sme prenocovali na Čachtickom hrade.“

„Radšej by som prespal v Beckove, ale ty máš hlavné slovo, ja sa prispôsobím.“

„Tuším nemôžeš ani cítiť blízkosť Čachtíc, tobôž stráviť noc na prekliatom hrade,“ povedal palatín zmierlivo. „Zabúdaš, že tá beštia je už mŕtva a čachtický kastelán je vynikajúci hostiteľ!“

„Nech je po tvojom, Juraj, nedbám. Pôjdem s tebou, ale čím skôr, lebo o chvíľu sa zotmie.“

Jeho bratranec iba na to čakal. Udrel Zrínskeho chlapsky po pleci, obrátil sa v sedle a vytasil z pošvy dlhý meč. Zakrúžil ním nad hlavou, bodol koňa do slabín a vyrazil dopredu po prašnej ceste. Mikuláš Zrínsky sa pustil za ním a kapitán palatínových vojakov nasledoval jeho príklad spolu s ostatnými. Cválali krížom cez lúky a stráne, zanechajúc cestu. Tlmený dupot koní sa niesol krajom a onedlho sa jazdci stratili vo večernom súmraku.

„Čas je neúprosný, páni! Bude to už rok, čo čachtická pani naposledy vydýchla, ale mne sa zdá, že to bolo iba pred pár dňami.“

„Odvtedy som tu na Čachtickom hrade nebol, pán kastelán,“ povedal gróf Peter Fábry a pozrel na svojich troch spoločníkov. „Dúfam, že sa tu už ľahšie dýcha, či nie?“

„O tom niet pochýb!“ uisťoval ho Michal Horváth, kastelán Čachtického hradu. „Som vďačný za vašu návštevu, aj keď palatín Turzo zásadne trvá na tom, aby ste na Čachtický hrad nikdy viac nevkročili.“

„Alžbeta Bátoriová mu už nemôže ublížiť!“ ozval sa doktor Sebastián a jeho hlboký pohľad sa stretol s kastelánovým. „Jedine že by tu na hrade mátožil jej duch.“

„Tu nejde o duchov ani o strach, páni!“ namietal gróf Fábry pevným hlasom, „ale o zbabelosť a zaujatosť palatína voči mne!“

Sedeli vo veľkej sieni paláca, kam doktora Sebastiána, pisára Pavla Čárskeho a Imricha Zátureckého, nerozlučnú trojicu ochrancov grófa Fábryho, pozval kastelán. Zastavili sa na Čachtickom hrade iba pred dvoma hodinami a po dobrej večeri popíjali víno a zhovárali sa.

Na svietniku horelo niekoľko sviec a cez úzke okná sa dnu vkrádal večerný súmrak. Tiene na stenách sa predlžovali a zachmúrená tvár pisára Čárskeho sa znovu rozjasnila, keď zodvihol čašu s vínom k ústam.

„Vy ste urobili najviac pri odhaľovaní zločinov Alžbety Bátoriovej,“ uvažoval Michal Horváth nahlas. „Palatín Turzo spolu so mnou a ostatnými, čo sme sa obávali pomsty tej beštie, sa nikdy nezbavíme výčitiek svedomia, lebo...“

„Iba vďaka vašej odvahe a v nejednom prípade prestúpeniu príkazu palatína,“ nedal mu dopovedať Peter Fábry, „sme mohli odhaliť dvojníčku Alžbety Bátoriovej a všetky tie donebavolajúce zločiny.“

Odrazu sa ozvalo prudké klopanie na dvere a tie sa rozleteli, akoby hrom do nich udrel. Kapitán hradnej posádky sa vrútil dovnútra, zrazil podpätky čižiem, a ledva lapajúc dych, hlásil:

„Zle je, pán kastelán!“

„Vari si načisto rozum potratil?!“ ohradil sa kastelán nahnevane. „Ako sa opovažuješ...“

„Dobré dva tucty vojakov sa ženú na hrad a na ich čele veľkomožný palatín Turzo!“ skočil mu stroho do reči kapitán a dodal: „Možno práve v tejto chvíli dorazili k bráne, kým som vám to stačil oznámiť!“

„To je už iná reč, pán kapitán!“ zvolal Michal Horváth, vyskočil spoza stola a podišiel k nemu. „Odmena vás neminie, ale teraz okamžite upaľujte na hradby, zastavte palatína a uistite ho, že mu vyjdem v ústrety, ako sa patrí!“

Kapitán mlčky prikývol, postavil sa do pozoru a bez jediného slova trielil dolu schodmi paláca.

„Tak ste to počuli, páni!“ zvolal kastelán, keď za ním zavrel dvere. „Dostali sme sa do poriadnej pasce!“

„Spomeň čerta a máš ho za dverami!“ vyhŕkol pisár Čársky v dobrej nálade a zodvihol čašu s vínom vysoko nad hlavu. „Na vaše zdravie, pán kastelán! Ste správny a spoľahlivý človek!“

„To je pravda, páni, ale teraz žarty nabok a rozum do hrsti! Musíme odtiaľto zmiznúť ako víchor, ale bez toho, aby nás palatín a jeho vojaci zbadali!“

Peter Fábry pribehol k oknu a uprel zrak na dolné nádvorie, ktoré mal ako na dlani. Až teraz si uvedomil dôsledky škandálu, ak by ich palatín Turzo našiel s Michalom Horváthom na hrade. Okrem toho sa po smrti Alžbety Bátoriovej stali úhlavnými nepriateľmi, lebo kardinál Fraňo Forgáč veľmi cielene a premyslene vystúpil proti luteranizmu. V tomto politicko-náboženskom zápase sa spolu s ostrihomským arcibiskupom kardinálom Forgáčom proti predstaviteľom luteranizmu v Uhorsku angažoval nielen panovník Matej II., ale aj jeho spojenci s grófom Fábrym na čele.

„Dostali sme sa do kritickej situácie, pán kastelán!“ vyhlásil rozhodne Fábry po krátkom premýšľaní. „Pre nás sa však nesmiete dostať do nemilosti palatína Turza!“

„Čo mienite urobiť, pán gróf?“

„Máme jedinú možnosť. Musíme sa dostať do podzemného žalára a tajnými chodbami až do kaštieľa!“

„Vynikajúci nápad,“ zajasal kastelán a vrátil sa k stolu. „Dopite, páni, niet iného východiska!“

Nebolo im treba viac hovoriť. Pisár Čársky prevrátil víno do hrdla a už bol pri dverách. Onedlho schádzali po točitých schodoch paláca a vyšli na tmavé nádvorie. Michal Horváth sa obrátil ku grófovi a navrhol mu:

„Ihneď pošlem jedného z pandúrov do kaštieľa, aby vám oficiál Revický dal otvoriť tajné dvere v pivniciach.“

„Nič neujde vašej pozornosti,“ povedal Fábry uznanlivo. „Do kaštieľa by sme sa bez vás sotva dostali!“

„Zbohom, páni!“ lúčil sa s nimi kastelán, keď došli k nízkym, železom okutým dverám. „Buďte opatrní, lebo podzemný labyrint je plný nástrah!“

„Ďakujem za všetko!“ odvetil Fábry a podal mu ruku na rozlúčku. „Ponáhľajte sa, lebo palatín už búcha na bránu!“

„Tu je oheň, vznešení páni!“ prekvapil ich jeden z vojakov, ktorý pribehol zo strážnice. „Dolu sa bez neho nezaobídete!“

Pavol Čársky, ktorý bol pri ňom najbližšie, vzal jednu z bl čiacich smoleníc a druhú podal Imrichovi Zátureckému. Michal Horváth odomkol dvere do väzenia, a len čo zišli po strmých schodoch, znovu ich zavrel a zamkol.

„Urodzený palatín Turzo vás netrpezlivo očakáva a nemôžeme ho zdržiavať pri bráne už ani chvíľu, pán kastelán!“

„Už idem. Odkáž kapitánovi, aby dal zatrúbiť na poľniciach a vzdal spolu s posádkou vojenskú česť palatínovi!“

Vojak utekal ozlomkrky späť a kastelán si zhlboka vzdychol. Nečakal druhého najvyššieho hodnostára po kráľovi a mal celkom iné plány. Musel ho však prijať s náležitou úctou, hoci mal na neho ťažké srdce pre neodpustiteľné prieťahy v súvislosti so zmareným procesom s Alžbetou Bátoriovou.

„Prečo si taký chladný a ležíš pri mne nehybne, holúbok?“

„Nemôžem milovať ženu, ktorá má také sadistické sklony ako všetkými nenávidená čachtická pani!“ odpovedal Štefan Pálfi a smutne pozeral na trblietavé hviezdy. Ležal na stráni s jednou rukou pod hlavou a druhou si pretrel unavené oči. Zacítil jej pestovanú dlaň na tvári, ale ani sa nepohol.

„Prečo ma neustále ponižuješ pre jednu nevďačnú slúžku a prirovnávaš ma k Alžbete Bátoriovej?“

„Jednu slúžku, vravíš, Anna Rosina?“ zavrátil ju v reči nahnevane a prudko jej zovrel šiju. „Povedz mi konečne pravdu, koľko si ich povraždila odvtedy, čo ťa tvoj manžel priviedol na Šintavu?“

„Prečo to chceš vedieť?“ vyčítala mu zastretým hlasom a začala ho bozkávať. „Si špicľom môjho muža a chceš zo mňa dostať všetko, čo potrebuje, aby sa ma mohol zbaviť?!“

„Stanislav Turzo ti dôveruje, ale ty zneužívaš jeho dobré srdce a podvádzaš ho na každom kroku!“

„Ty si príčina mojej nevery, Štefan!“

„Už som s tebou skončil, Anna. Nechcem mať na svedomí tvoje zločiny, o ktorých sa šepká!“

„Miluj ma, drahý, aspoň ty mi daj skutočnú lásku!“ vykríkla do tichej noci a začala ho náruživo objímať. „Môj muž ma neustále ponižuje a zaobchádza so mnou ako s pobehlicou!“

„Ani sa mu nečudujem!“ šprihol jej do tváre a chcel sa vymaniť z jej objatia, keď vtom kone zafŕkali a splašili sa. „Tuším nás niekto vyrušil, Anna Rosina!“ zašepkal a striasol ju zo seba ako vretenicu. Chcel vyskočiť a zistiť, čo sa robí, ale odrazu zacítil silný úder päsťou priamo do tváre, až sa mu zaiskrilo pred očami.

„Ej, anciáša tvojho!“ zrúkol neznámy chlap, čo sa tu zjavil ako hrom z jasného neba. „Ty musíš byť moja, spanilá panna!“

Za ním sa z tmy vynorilo ešte niekoľko kumpánov so širokými klobúkmi na hlavách a začali sa samopašne rehotať. Štefan Pálfi sa chcel brániť, ale ten vysoký ho znovu búchal päsťou do tváre a vzápätí do brucha. Nevládal ani vykríknuť a stratil vedomie. Anna Rosina vyskočila a chcela ho zachytiť, ale nestačila. Jeden z dobrodruhov ju zdrapil okolo drieku a Pálfi sa zrútil na zem.

„Už budeš iba moja, plachá holubica!“ zaliečal sa jej vodca zbojníckej svorky a mocne si ju privinul na hruď. „Tamten odroň ťa nie je ani trocha hoden, rozumieš?!“

Chcel ju pobozkať, ale ona sa zúrivo bránila. Metala sa, šklbala a nakoniec ho pohrýzla do ruky ako vlčica. Zreval od bolesti a prudko ju odsotil. Takmer stratila rovnováhu, ale podarilo sa jej dobehnúť k nepokojnému koňovi a chcela naň šikovne vyskočiť.

„Už mi neutečieš, klzká jašterica!“ zrúkol jej neznámy za chrbtom a strhol ju silnými ručiskami zo sedla. „Ej veru, ostrá si ako britva, ale o to viac budeš hrkútať!“

„Kto si?!“ vyhŕklo z nej, keď sa ocitla zoči-voči drsnej tvári, spútaná v jeho náručí.

„Si príliš zvedavá, krásavica!“

„Ako sa opovažuješ takto so mnou zaobchádzať?“ oborila sa na neho a odvrátila hlavu, lebo ju chcel nasilu pobozkať. „Som manželka veľkomožného pána Stanislava Turza!“

„O to lepšie, holubička,“ usmial sa zarastený dobrodruh spokojne. „Tamten panský vtáčik zaiste nie je tvoj manžel!“

„Čo ťa do toho, ty vydriduch?!“ odsekla mu a nenávistne na neho zagánila. „Manžel príde každú chvíľu za mnou. Jemu patrí tento hrad, vidíš?!“ zvýskla, lebo ju ešte tuhšie zovrel v objatí, a pozrela na temnú siluetu Tematína nad úbočím.

„No tak už viem o tebe všetko, zvodná pani!“ rozosmial sa chlap a jeho kumpáni sa rozrehotali s ním.

„A ty si kto?“ vyzvedala sa zanovito a do očí sa jej nahrnuli slzy. Bola bezmocná a jej skazené srdce tušilo, čo s ňou tento vagabund urobí.

„Páčiš sa mi, lastovička,“ odvetil po chvíli s vážnou tvárou. „Preto ti poviem pravdu. Som Žigmund Balaša, ak ti to čosi vraví.“

„Ježišmária!“ vykríkla zhrozene a hradnému pánovi z Bystrického hradu sa zazdalo, že naskutku skamenela. Bola horúca augustová noc, ale jej behali zimomriavky po chrbte a od strachu začala drkotať zubami. Na čelo jej vystúpil studený pot a zaiste by bola zamdlela, keby ňou násilný šľachtic nebol zalomcoval.

„Veď som ťa vystríhal, aby si nebola taká zvedavá!“ vyčítal jej. „Vari sa ma len nebojíš, šintavská čarodejnica?!“

Keď začula jeho posledné slová, striasla sa ako pes a jej urazená pýcha sa znovu prejavila.

„Čo si to dovoľujete, vy surový grobian? Som Anna Rosina, rodená Listiusová, barónka z Kopčian, a nie čarodejnica!“

„Trafená hus predsa len zagágala!“ odvrkol jej Balaša so smiechom. „Teraz, keď si taká múdra, ma premeň na netopiera, kráľovná čarodejníc! Strašné chýry kolujú o tebe po našich krajoch!“

„Ako sa opovažujete, vy podliak?!“ vykríkla a chcela sa vymaniť z násilného objatia. „Už aj ma pustite, lebo vás...“

„Premeníš na ropuchu, žubrienka?“ rozrehotal sa drsný pán Bystrického hradu a jeho kumpáni s ním. „Si zvodná ako lesná víla, ale čarovať nevieš, lebo si len samoľúba žena, ktorá nevie, čo od roztopaše...“

„Vy hnusný sviniar!“ skočila mu do reči a pohrýzla mu líce. „Budete pykať za svoju drzosť!“

Zreval od bolesti, ale nepustil ju. Naopak, ešte mocnejšie ju zovrel ako do klieští a rozkázal svojim spoločníkom:

„Prineste povrazy, ale rýchlo, kým nám bosorka zo Šintavy neuletí na metle!“

Hrdlorezi sa znovu začali rehotať a jeden z nich priniesol hrubý povraz. Kým sa Listiusová zbadala, Žigmund Balaša ju poviazal tak, že sa nevládala ani pohnúť. Schytil ju ako vrece zemiakov a vyložil do sedla so slovami:

„Odpusť, vzácna pani, ale máme pred sebou ešte dlhú cestu. Tvoj tátoš dá na teba lepší pozor ako ja.“

„Preklínam vás, vy zákerný satan!“ kričala bezmocne a od hanby by sa bola najradšej pod zem prepadla. „Neujdete spravodlivému trestu!“

„Len pokojne, neskrotná šintavská čarodejnica! Teba upália skôr, ako mne skrivia vlas na hlave!“

Výbuch smiechu ju celkom odradil od ďalšieho preklínania. Keď zbadala, ako dvaja kumpáni zodvihli nehybné telo jej milenca a prehodili ho dolu hlavou do sedla jeho nepokojného koňa, celkom zmeravela. Rukami sa zachytila šije svojho tátoša a sklamane sliedila po odkundesoch, ktorí sa ponáhľali k húštine, kde mali svoje kone.

„Ideme, páni!“ zakričal Žigmund Balaša a podišiel k nej. Schytil uzdu, čo visela z postroja, a cmukol na jej koňa. Ten sa najprv vzpieral, ale keď Balaša trhol uzdou, poddal sa. Desať dobrodruhov sa pomaly spustilo dolu zrázom a onedlho zišli na cestu, po ktorej iba pred chvíľou prešiel sprievod palatína Turza spolu s vojakmi Mikuláša Zrínskeho.

ŮNOSCOVIA, ZBOJNÍCI A UNESENÍ

Kardinál Fraňo Forgáč, ostrihomský arcibiskup, sa vracal zo Žiliny. Pohodlný koč uháňal po prašnej ceste a kočiš práskal bičom ponad chrbty štyroch koní.

Nad hlbokými horami Inovca sa vznášala jasná augustová noc a na nedozernej palete oblohy sa trblietali hviezdy. Bol to úchvatný pohľad a vysoký cirkevný hodnostár žasol nad dokonalou nádherou Stvoriteľovho diela.

Cesta bola dlhá a únavná, ale ostrihomský arcibiskup, ktorý v mladosti študoval v Ríme a prešiel prísnou formáciou jezuitského kolégia, bol vnútorne vyrovnaný. Jeho tvár vyžarovala pokoj srdca, aj keď ostré črty vzbudzovali rešpekt. Mohol byť spokojný, veď za osem rokov, odkedy ho zvolili za ostrihomského arcibiskupa, sa mu podarilo zrealizovať postupnú rekatolizáciu Uhorska. Nebola to ľahká práca, lebo viaceré významné rody na čele s palatínom Jurajom Turzom presadzovali luteranizmus.

Jemu sa však za pomoci najvyššieho kléru, účinnej podpory Habsburgovcov a ich katolíckych prívržencov podarilo presadiť zásady katolicizmu vo vojnami zmietanej monarchii. Mnohí ho nenávideli, ale on s vytrvalým úsilím trpezlivo upevňoval pozíciu rímskokatolíckej cirkvi nielen v Ostrihomskej, ale aj v ostatných diecézach Uhorska.

Iba pred pár mesiacmi sa vrátil z Ríma, kde sa niekoľkokrát stretol na osobnej audiencii s pápežom Pavlom V. Informoval ho o zložitých náboženských pomeroch v Uhorsku a dostal od neho veľké právomoci pri presadzovaní reforiem Tridentského koncilu. Áno, mohol byť spokojný, ale nebol. Mal citlivé srdce a na každom kroku vnímal krivdu a neprávosti, páchané vysokou šľachtou na zúboženom poddanskom ľude. Chamtiví a po moci bažiaci magnáti zneužívali ešte aj katolícke učenie, len aby mali ešte väčšie výhody a privilégiá od panovníka. Proti nim, ale aj proti neústupčivým stúpencom Martina Luthera vystupoval veľmi uvážene, ale nekompromisne.

Z úvah ho nečakane vyrušilo lomozenie a výkriky. Vyklonil sa zvedavo z koča, ale to, čo zbadal, ho celkom zmiatlo. Vy zbrojení lotri, zaiste zbojníci alebo potulní rytieri, napadli z pravej strany jeho ochrancov na koňoch a začali ich chladnokrvne masakrovať.

„Čo to robíte, vy satanáši!“ zrúkol na nich vodca kardinálovho sprievodu. „Ako sa opovažujete napadnúť jeho eminenciu...“

Nestačil dopovedať, lebo jeden z banditov ho odzadu prebodol mečom. Z hrude sa mu vydral smrteľný výkrik a spadol mŕtvy pod kopytá vlastného koňa. Zákerný vrah sa rozrehotal a vrhol sa na ďalšieho z kardinálových vojakov.

„Ty prekliaty pes!“ zreval na neho vojak a hrozivo zakrútil mečom nad útočníkovou hlavou. „Ešte draho zaplatíš...“

V tej chvíli ho zasiahol ohlušujúci výstrel priamo do tváre. Rozhodiac rukami, zrútil sa z koňa ako podťatý. Strhla sa krvavá bitka. Fraňo Forgáč chcel zasiahnuť s krížom v ruke, ale nestačil. Dvaja z hrdlorezov so širokými klobúkmi, narazenými hlboko do čela, pricválali k nemu, prinútili ho vystúpiť z koča, a kým sa spamätal, zviazali mu ruky i nohy. Potom ho schytili a násilne posadili do koča.

„Odpustite, vaša dôstojnosť,“ prihovoril sa mu jeden z nich, „ale takto vám bude lepšie!“

„Ako sa opovažuješ, syn môj?“ napomenul ho kardinál prísne. „Uvedomuješ si, aký trest si na seba privolal spolu s ostatnými?!“

„Keby sme vás nespútali, naši kumpáni by vás poslali na druhý svet!“

„Tak ako tých vašich naškrobených vojačikov!“ pridal sa druhý a brutálne vrazil meč do brucha vojakovi, ktorý pribehol na pomoc kardinálovi.

Zúfalé výkriky, rinčanie zbraní, výstrely a kliatby sa rozliehali v tichej noci a nemali konca-kraja. Kardinál Forgáč prosil vrúcne Boha, aby sa nad ním zľutoval a zachránil ho pred násilnou smrťou z rúk týchto vrahov.

Boli ako nenásytní vlci, ktorí roztrhajú a zožerú svoju obeť tým zúrivejšie, čím viac sa bráni. Aj kardinálovi vojaci sa zúfalo bránili, ale neľútostní zbojníci, ktorí sa znenazdania vyrútili z hory proti nimi, boli mocnejší. Traja z nich síce zaplatili životom, ale Forgáčových ochrancov nakoniec po urputnom boji porazili. Nezostal z nich ani jeden, iba vystrašený kardinálov kočiš, ktorý ležal horeznačky na koči a lúčil sa so životom.

„Aspoň tohto človeka ušetrite!“ prosil ich kardinál zlomeným hlasom. „Zaprisahám vás naposledy, spamätajte sa a neprelievajte nevinnú krv!“

Peter Fábry a jeho traja spoločníci zastali pred celou, v ktorej ešte pred rokom väznili obávanú Alžbetu Bátoriovú. Civeli na veľkú posteľ, skriňu, zrkadlo a ostatné zariadenie, čo tu po nej zostalo.

„Nechali to všetko tak, akoby sa sem zajtra mala vrátiť!“ pohoršoval sa doktor Sebastián. „Možno je to pamätná izba pre jej príbuzných, alebo trpká spomienka na zločiny Alžbety Bátoriovej.“

„Nech je už ako chce, my odtiaľto poďme, páni!“ súril ich Peter Fábry. „Palatín Turzo sem môže poslať svojich vojakov a potom nám nepomôže ani prekliaty Ficko, ani svätá Barbora!“

„S tým neľútostným ochrancom čachtickej panej sme sa mali stretnúť o niekoľko rokov skôr!“ žartoval pisár Čársky, ale radšej by sedel s kastelánom pri dobrom víne. „Bol by som mu vlastnoručne vykrútil krk!“

„Načo tie silácke reči?!“ zahriakol ho doktor Sebastián. „Nikto z nás už minulosť nevráti!“

„To je pravda, páni!“ uzavrel Fábry a vykročil popri celách k podzemnej chodbe. „Poďme odtiaľto, lebo tu čert nikdy nespí!“

Sotva sa vydali tajnou chodbou, ovial ich vlhký, hnilobný zápach, odporný závan smrti, ktorá tu vládla na každom kroku. Akoby im spráchnivené kosti a pozostatky nešťastníkov, ktorých sem uvrhla ukrutná Alžbeta Bátoriová, vychádzali v ústrety a volali po pomste.

Kráčali mlčky zohnutí, aby sa nezranili o nízky strop podzemného labyrintu. Ich tiene sa plazili po vlhkých stenách podzemia, znetvorené a poprekrúcané plameňmi horiacich smoleníc. Skalné previsy nebezpečne vytŕčali a kde-tu z nich stekali kvapky vody.

Záturecký bol vyplašený ako potkan a Čársky odfukoval, zohýbajúc hlavu. Iba doktor Sebastián a gróf sledovali každý detail a známe prepadliská, na ktoré vopred upozornili svojich priateľov, aby nedošlo k tragédii.

Konečne dorazili na koniec tajnej chodby a pred nimi sa otvoril široký priestor rozľahlých pivníc. Obrovské sudy na pravej strane, naukladané jeden vedľa druhého, pôsobili v matnom šere smoleníc ako príšery čakajúce na svoju obeť.

„Sme na mieste, páni!“ vyhlásil gróf a poslal Pavla Čárskeho s Imrichom Zátureckým do kaštieľa. „Oznámte oficiálovi Revickému, že o chvíľu prídeme, len musíme pozrieť, čo sa robí v krypte pod kostolom.“

„To by som vám neradil, pán môj,“ protestoval pisár, ale gróf s doktorom Sebastiánom sa už zvrtli a vracali sa do hlavnej chodby. „Poďme, Imriško, tí dvaja si nikdy nedajú povedať!“

„Počkáme ich v kaštieli, tam je to bezpečnejšie,“ prikývol pokojne Záturecký. „Tento podzemný labyrint je prekliate miesto a naháňa mi strach!“

„Teraz sa už nemusíš ničoho obávať,“ utešoval ho pisár Čársky, ktorému tiekli sliny, keď prechádzali okolo vínnych sudov. „Čachtická pani a jej kumpáni sú už pod zemou, ale ešte pred pár rokmi...“

V tej chvíli sa železné dvere vedúce do kaštieľa s vrzgotom otvorili a Čársky pohotovo vytasil meč.

„Schovaj zbraň do pošvy, priateľu,“ vyzval ho známy hlas dobrosrdečne, „lebo kto mečom bojuje, mečom aj zahynie!“

„Paroma tvojho!“ zvolal Čársky v dobrej nálade. „Si to ty, pán oficiál?“

„Vari ma nepoznávaš, pán dvorný pisár?“ doberal si ho Štefan Revický a mocne mu zovrel ruku. „Dostal som príkaz od kastelána, aby som vás prichýlil pod strechu zlovestného kaštieľa. Kde sú ostatní?“

„Pán gróf so Sebastiánom sa o chvíľu vrátia, Štefan, nezamykaj vráta!“

„Tak sa mi to páči, ctihodný otče!“ ujal sa slova vodca zbojníkov, ktorí prepadli kardinálov sprievod. „Kto by nevyhovel takej jasnej reči?“

„Kto ste, úbožiaci?!“ spýtal sa Fraňo Forgáč s príznačným pátosom, ktorý v prvej chvíli zdeprimoval svorku zbojníckych hrdlorezov. „Satanovi služobníci, alebo najatí vrahovia?“

„Nevyšetrujte nás!“ odsekol mu vodca bezočivo a položil meč na hrdlo vystrašenému kočišovi. „Keby sa vaši vojačikovia nebránili, ušetrili by sme ich ako tohto zbabelca, čo poháňa váš vycifrovaný štvorzáprah!“

„Prečo ste to urobili? Siahli ste na nevinné životy a poškvrnili ste majestát kardinála Forgáča, ostrihomského arcibiskupa!“

„Ej bisťu, už len to nám chýbalo!“ zaklial vodca zbojníkov previnilo.

„Dajte môjmu kočišovi konečne pokoj a okamžite mi uvoľnite povrazy!“

„Už sa stalo. Pôjdete s nami a dostaneme za vás veľmi mastné výkupné!“

„Zahrávate sa so životom, mladý muž!“ upozornil ho zvýšeným hlasom kardinál Forgáč a zišiel z koča k nemu. „Keď vás vrchnosť dolapí, odvisnete za svoje zločiny na šibenici!“

„Nevyhrážajte sa mi, pán kardinál! Nie som sopľavý chlapec, aby ste ma...“

„Môžem vám vyprosiť milosť!“ prerušil ho kardinál Forgáč naliehavo a pomohol kočišovi posadiť sa. „Alebo vás môžem vyobcovať z cirkvi!“

„Nestojím o vašu milosť ani o vaše kliatby!“ zreval na neho zbojnícky kapitán a zlostne vylepil kočišovi zaucho. „Ty pôjdeš pred nami a beda ti, ak by ťa napadlo strečkovať!“

„Zachádzate priďaleko, priateľu!“ odzbrojil ho prísnym hlasom Fraňo Forgáč a nastavil mu svoju tvár. „Prečo neudriete mňa?“

„To by som si nikdy nemohol dovoliť, lebo na duchovné osoby som v živote nevztiahol ruku!“

„Tak predsa je čosi dobré aj v srdci zbojníka!“ pokýval smutne hlavou kardinál a ich pohľady sa stretli. „Kam ma chcete odvliecť?“

„Neublížim vám, pán kardinál, to vám musí stačiť. Nastúpte do voza a ty, zbabelec, šibni do koní!“

Vyľakaný kočiš prosebne pozrel na Forgáča, ale ten nastúpil, posadil sa a sklamane mu povedal:

„Urob tak, ako ti povedia, inak nás pozabíjajú!“

„Máte svätú pravdu, dôstojný pane,“ prisvedčil zbojník a kývol na jedného z kumpánov, aby mu priviedol koňa. „Vedel som, že sa nakoniec dohodneme. Duchovné osoby sú oveľa rozumnejšie ako...“

Nestačil dopovedať, lebo v tej chvíli sa zablysklo a vzápätí zarachotil hrom, až sa zem otriasla. Kým sa vyplašený kočiš prežehnal a prekvapení hrdlorezi civeli na zlovestnú oblohu, oslepil ich ďalší žiarivý blesk a znovu zadunel mocný hrom. Udrelo kdesi blízko, lebo zem sa zas otriasla. Začuli najprv lomozenie, potom prenikavé praskanie dreva.

„Bože môj, ratuj nás!“ vykríkol jeden zo zbojníkov. „Poďme kadeľahšie!“

Vtedy zbadali na mieste, ktoré iba pred chvíľou zasiahol blesk, horiaci strom ako pochodeň. Plamene vyšľahli vysoko ponad les, štipľavý kúdol dymu sa doplazil až k nim.

„Ideme, chlapi, búrka sa blíži!“ zavelil vodca a vyšvihol sa do sedla. „A ty máš na starosti pána kardinála, sraľo!“ osopil sa na kočiša, ktorý bez jediného slova schytil opraty a zaplieskal bičom.

Odrazu opäť zahrmelo, sivomodré blesky preťali nočnú temnotu. Oheň sa prudko šíril a plamene šľahali ponad les. Hukot ohňa a praskanie dreva prehlušovalo iba dunenie hromu. Koč s kardinálom sa pohol a zbojníci na koňoch za ním. Sotva obi šli les, cestu im skrížili neznámi jazdci, ktorí sa vynorili spoza strmej skaly.

„Odhoď zbraň a zoskoč z koňa!“ zrúkol na neho urastený chlap v tmavom plášti a nečakane vystrelil na dvoch zbojníkov, ktorí išli popredku pred štvorzáprahom. Jeden z nich sa zrútil horeznačky na zem a vzápätí aj druhý, lebo i ktosi iný vystrelil z pištole.

„Milosť pre pána kardinála!“ vykríkol zbojnícky kapitán a chcel vystreliť na útočníkov.

V tej chvíli sa ozval výstrel a zasiahol ho priamo do tváre. Jeho smrteľný chrapot preťal blesk a znovu zahrmelo. Spustil sa dážď a neznámi jazdci sa vrhli na nich. Strhla sa bitka a zbojníci padali jeden za druhým. Kardinál Forgáč sa učupil pod čalúnené sedadlá, aby si zachránil život. Zmätený kočiš nasledoval jeho príklad, ale nad hlavou im svišťali guľky a nikto z nich si nebol istý životom.

„Neboj sa, Gorazd,“ uisťoval ho kardinál, „sme v božích rukách a on zachráni svojich verných!“

„Sme stratení, eminencia!“ bedákal kočiš zúfalo. „Dve zbojnícke tlupy si vyrovnávajú účty a my sme sa ocitli medzi nimi!“

Koniec ukážky