Start

Paulo Coelho 

O ALQUIMISTA

Copyright © 1988 by Paulo Coelho

Translation © 1996 by Miroslava Petrovská

Jacket design © Florencia Gutman Visual Communication

Photo © Bruce Kirkby

Slovak edition © 1996, 2004 by SOFA, 2007, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

This edition was published by arrangements with

Sant Jordi Asociados, Barcelona, SPAIN.

All rights reserved.

http://www.paulocoelho.com

Z portugalského originálu o Alquimista (Editora Rocco, Rio de Janeiro 1993) preložila Miroslava Petrovská.

Redigovali Tatiana Šoralová a Jaroslav Hochel.

Obálku navrhlo štúdio Florencia Gutman Communication, upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 313. publikáciu v elektronickej podobe.

Tretie vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 987-80-551-3306-5

Predslov

Cítim potrebu vysvetliť skutočnosť, prečo je Alchymista symbolickou knihou, celkom inou ako Pútnik z Compostely (Mágov denník), ktorý nebol fikciou.

Štúdiu alchýmie som venoval jedenásť rokov. Už len jednoduchá myšlienka, že kov možno premeniť na zlato, je taká fascinujúca, že si ju musí všimnúť každý začiatočník v Mágii.

Priznávam, najviac ma vzrušoval Elixír večného života: predtým, ako som pocítil a pochopil existenciu Boha, každé pomyslenie, že všetko sa jedného dňa skončí, bolo pre mňa veľmi deprimujúce. Takže len čo som sa dozvedel o možnosti získať tekutinu, ktorá môže o mnoho rokov predĺžiť moju fyzickú existenciu, telom i dušou som sa vrhol do jej hľadania.

Bolo to práve v období veľkých sociálnych zmien na začiatku šesťdesiatych rokov – a v tom čase ešte neexistovali seriózne publikácie o alchýmii. Začal som práve tak ako jeden z hrdinov tejto knihy míňať tú trochu peňazí, čo som mal, na nákup kníh z dovozu a dennodenne som trávil dlhé hodiny štúdiom ich komplikovanej symboliky. V Riu de Janeiro som vyhľadal dve alebo tri osoby, ktoré sa seriózne zaoberali Veľkým dielom, ale ony ma odmietli prijať. Poznal som aj mnoho ďalších ľudí, ktorí o sebe tvrdili, že sú alchymisti, mali vlastné laboratóriá a prisľúbili, že ma za veľký poplatok naučia tajomstvá skutočného Umenia; ja však dnes už viem, že sami nevedeli nič z toho, čo ma chceli učiť.

Aj napriek veľkému zanieteniu boli moje výsledky prakticky nulové. Nedosiahol som nič z toho, o čom svojím komplikovaným jazykom písali učebnice alchýmie. Skúmal som nekonečné rady symbolov, drakov, levov, sĺnk, mesiacov a merkúrov, a vždy som mal pocit, že som na nesprávnej ceste, pretože symbolický jazyk umožňuje obrovské množstvo nesprávnych a mnohoznačných vysvetlení. V roku 1973 som bol už zúfalý, lebo sa mi nepodarilo dosiahnuť žiadny pokrok, a práve vtedy som sa dopustil obrovskej nerozvážnosti. V tom období som mal so sekretariátom ministerstva školstva zmluvu v Mato Grosso, kde som vyučoval divadelnú vedu. Rozhodol som sa využiť tamojšie divadelné laboratóriá i svojich študentov a zadal som im ako hlavný námet ročníkovej práce tému Smaragdová doska. Tento pokus, spojený s niekoľkými výjazdmi do močaristých terénov Mágie, mal vážne následky. Už v nasledujúcom roku som na vlastnej koži okúsil pravdivosť príslovia: Za všetko sa platí. Môj svet sa celkom zrútil.

Nasledujúcich šesť rokov som bol dosť skeptický ku všetkému, čo sa týkalo mystiky. V tomto duchovnom exile som sa naučil niečo veľmi dôležité: že pravdu sme schopní prijať až po tom, ako ju najskôr z hĺbky duše odmietneme, že nemáme utekať pred vlastným osudom a že Božia ruka je nekonečne veľkorysá aj napriek tomu, že je prísna.

V roku 1981 som sa stretol s RAM a so svojím Majstrom, ktorý ma viedol po ceste, čo mi bola predurčená. A kým ma on trénoval vo svojom učení, ja som sa opäť začal venovať štúdiu alchýmie, tentoraz samostatne. Jedného večera počas nášho rozhovoru, na záver vyčerpávajúceho cvičenia z telepatie, som sa ho spýtal, prečo je jazyk alchymistov taký nejasný a komplikovaný.

– Existujú tri typy alchymistov, – povedal mi Majster. – Tí, ktorí sú nejasní, lebo nevedia, o čom hovoria; alebo tí, ktorí sú nejasní, lebo vedia o čom hovoria, ale vedia tiež, že jazyk alchýmie je jazykom srdca, a nie rozumu.

– A aký je tretí typ? – spýtal som sa.

– To sú tí, ktorí nikdy nepočuli hovoriť o alchýmii, ale svojím životom dokázali objaviť Kameň mudrcov.

A takto sa môj Majster, ktorý patril k druhému typu alchymistov, stal aj mojím učiteľom alchýmie. Pochopil som, že symbolický jazyk, ktorý ma najskôr tak dráždil a dezorientoval, bol jediným spôsobom, ako obsiahnuť Dušu sveta alebo to, čo Jung nazval „kolektívnym nevedomím“. Objavil som svoj Osobný príbeh i znaky Božej prítomnosti, ktoré moje intelektuálne zmýšľanie odmietalo prijať, lebo sa mu zdali príliš jednoduché. Pochopil som, že dosiahnuť Veľké dielo nie je úlohou niekoľkých, ale všetkých ľudských bytostí žijúcich na Zemi. Jasné, že toto Veľké dielo neprichádza vždy ako vajíčko alebo ako fľaštička s tekutinou, ale že sa všetci môžeme – bez tieňa akejkoľvek pochybnosti – ponoriť do Duše sveta.

Preto je Alchymista aj text symbolický. Na jeho stránkach sa okrem snahy odovzdať všetko, čo som sa o týchto veciach naučil, snažím vzdať úctu aj veľkým spisovateľom, ktorým sa podarilo dosiahnuť Univerzálny jazyk sveta: Hemingwayovi, Blakovi, Borgesovi (ktorý tiež v jednej zo svojich poviedok využil perzskú mytológiu), Malbovi Tahanovi a iným.

Aby bol tento rozsiahly príhovor kompletný a aby som ilustroval to, čo mi môj Majster chcel povedať o treťom type alchymistov, uvediem jeden príbeh, ktorý mi on sám rozprával vo svojom laboratóriu.

Panna Mária s Ježiškom v náručí sa rozhodla zostúpiť na zem a navštíviť jeden kláštor. Všetci kňazi, hrdí na to, akej cti sa im dostalo, sa postavili do radu a každý sa prišiel Panne Márii pokloniť. Jeden recitoval krásne básne, iný jej ukázal iluminácie Biblie, tretí vymenoval všetkých svätých. A takto všetci mnísi jeden za druhým vzdávali česť Panne Márii.

Na poslednom mieste v rade stál najskromnejší páter kláštora, ktorý nikdy neštudoval súčasné vedecké texty. Jeho rodičia boli jednoduchí ľudia, pracovali v neďalekom starom cirkuse a všetko, čo ho naučili, bolo vyhadzovať lopty do vzduchu a ešte niekoľko žonglérskych kúskov.

Keď prišiel rad na neho, niektorí pátri už chceli ukončiť klaňanie, pretože bývalý cirkusant nevedel nič, čo by mohol povedať, a navyše mohol pokaziť dojem z kláštora. On však v hĺbke srdca cítil nesmiernu potrebu dať niečo zo seba malému Ježiškovi i Panne Márii.

Zahanbene, cítiac pohŕdavý pohľad svojich spolubratov, vytiahol z vrecka niekoľko pomarančov a začal ich vyhadzovať do výšky ako v cirkuse, lebo to bolo jediné, čo dokázal.

A len v tej chvíli sa malý Ježiško usmial a začal tlieskať v náručí svojej Matky. A len k tomuto pátrovi Matka Božia vystrela svoje ruky a dovolila mu na chvíľu podržať svojho syna.

Autor

Venujem

J.-ovi,

Alchymistovi,

ktorý pozná a ovláda tajomstvá

Veľkého diela.

Ako išli ďalej, vošiel do ktorejsi dediny, kde ho prijala do domu istá žena menom Marta.

Tá mala sestru menom Mária, ktorá si sadla Pánovi k nohám a počúvala jeho slovo.

Ale Marta mala plno práce s obsluhou.

Tu zastala a povedala: „Pane, nedbáš, že ma sestra nechá samu obsluhovať? Povedz jej, nech mi pomôže!“

Pán jej odpovedal:

„Marta, Marta, staráš a znepokojuješ sa pre mnohé veci, a potrebné je len jedno.

Mária si vybrala lepší podiel, ktorý jej nebude odňatý.“

LUKÁŠ, 10, 38 – 40*

*In: Gustav Doré, Biblia, slov. preklad: Gemini, 1990

Prológ

Alchymista vzal do ruky knihu, ktorú priniesol niekto z karavány. Chýbala jej obálka, ale podarilo sa mu identifikovať autora: Oscar Wilde. Ako v nej tak listoval, našiel príbeh o Narcisovi.

Alchymista poznal legendu o krásnom mládencovi Narcisovi, ktorý každý deň obdivoval svoju krásu vo vodách jazera. Toľko sa nadchýnal sám sebou, až jedného dňa spadol do vody a utopil sa. Na mieste, kde zahynul, vyrástol kvet nazývaný narcis.

Oscar Wilde však príbeh takto neukončil.

Rozprával, že po Narcisovej smrti prišli Oreády – bohyne lesa – a zbadali, že sladká voda jazera sa premenila na more slaných sĺz.

– Prečo plačeš? – spýtali sa Oreády.

– Plačem za Narcisom, – odvetilo jazero.

– Ach, vôbec nás neprekvapuje, že za ním smútiš, – pokračovali Oreády. – Pretože, aj keď sme ho vždy pozorovali z lesa, ty jediné si malo príležitosť zblízka obdivovať jeho krásu.

– Vari bol Narcis pekný? – spýtalo sa jazero.

– Kto okrem teba to môže vedieť lepšie? – odvetili prekvapené Oreády. – Veď sa každý deň skláňal nad tvojimi vodami. Jazero na chvíľu zmĺklo. Napokon rieklo:

– Žialim za Narcisom, nikdy som si však neuvedomilo, že bol pekný.

„Oplakávam ho preto, lebo vždy, keď sa skláňal nad mojimi brehmi, videlo som v jeho očiach odraz vlastnej krásy.“

„Aký krásny príbeh,“ riekol Alchymista.

PRVÁ ČASŤ

Chlapec sa volal Santiago. Už sa stmievalo, keď prišiel aj sosvojím stádom kzrúcanine starého kostola. Jeho klenba sa zborila už predmnohými rokmi anamieste, kde kedysi stála sakristia, vyrástol obrovský figovník.

Rozhodol sa, že tu prenocuje. Nahnal ovce dovnútra cezpolorozpadnuté dvere avchod potom zatarasil niekoľkými doskami tak, aby ani jedno zviera vnoci neušlo. Vlci síce vtejto oblasti nežili, ale raz mu už jedna ovca vnoci ušla aon sa poriadne zapotil, kým ju nadruhý deň našiel.

Rozprestrel nazem svoj plášť aľahol si. Podhlavu si položil knihu, ktorú práve dočítal. Skôr ako zaspal, pomyslel si, že by mal začať čítať hrubšie knihy: ich čítanie by mu trvalo dlhšie avnoci by sa mu nanich pohodlnejšie ležalo.

Keď sa prebudil, bola ešte tma. Pozrel nahor acezpolorozborenú klenbu zazrel trblietavé nebo posiate hviezdami.

„Rád by som si ešte chvíľu pospal,“ pomyslel si. Opäť mal ten istý sen ako minulý týždeň, aopäť sa mu nedosníval dokonca.

Vstal anapil sa vína. Potom vzal palicu azačal budiť ovce, ktoré ešte stále spali. Už dávno si všimol, že len čo sa prebudí, začne sa prebúdzať aj väčšina jeho oviec. Ako keby nejaká tajomná energia spájala jeho život soživotom oviec, sktorými už dva roky brázdil krajinu hľadajúc vodu apotravu. „Už si namňa natoľko zvykli, že dokonca poznajú aj môj denný režim,“ povedal potichu sám preseba. Chvíľku premýšľal adospel kzáveru, že to môže byť aj naopak: on sám sa už celkom prispôsobil svojim ovečkám.

Niektorým zvieratám sa však nechcelo vstávať. Chlapec ich pojednej budil svojou pastierskou palicou apritom každú volal pomene. Vždy veril, že ovce rozumejú tomu, čo im hovorí. Preto si zvykol čítať im úryvky kníh, čo ho zaujali, alebo im len tak rozprával oosamelosti iradostiach pastierskeho života, prípadne im vyrozprával posledné udalosti, oktorých sa dopočul, keď prechádzal mestom.

Posledné dva dni však myslel len najedno: nadievčinu, dcéru kupca, ktorá žije vmeste, aon tadiaľ bude prechádzať oštyri dni. Bol tam zatiaľ iba raz, minulý rok. Kupec má obchod slátkami astrihaniu oviec sa vždy prizerá najradšej osobne; má tak aspoň istotu, že vlna je pravá. Jeho obchod mu poradil istý priateľ, atak mu Santiago priviedol svoje ovce.

* * *

– Rád by som predal nejakú vlnu, – povedal kupcovi.

Vtej chvíli však bol obchod preplnený, atak ho kupec požiadal, aby počkal dovečera. Chlapec si sadol predobchod azpastierskej kapsy vytiahol knihu.

– Nevedela som, že aj pastieri čítajú knihy, – začul ženský hlas.

Bola to typická andalúzska dievčina, sdlhými hustými čiernymi vlasmi aočami, vzdialene pripomínajúcimi oči dávnych maurských dobyvateľov. – To preto, lebo ovce dokážu človeku povedať viac ako knihy, – odvetil chlapec. Atak sa tam rozprávali vyše dvoch hodín. Povedala mu, že je kupcovou dcérou, arozprávala oživote vdedine, kde sa dni podobajú ako vajce vajcu. Pastier jej zas hovoril oandalúzskych pláňach ionajnovších udalostiach, čo počul vmestách, ktorými prechádzal. Bol veľmi rád, že sa nemusí stále rozprávať iba sovcami.

– Ako si sa vlastne naučil čítať? – spýtala sa vistej chvíli dievčina.

– Tak ako každý, – odpovedal chlapec. – Vškole.

– Aprečo si len pastier, keď vieš čítať?

Santiago si našiel výhovorku, len aby nemusel odpovedať. Bol si celkom istý, že dievčina by ho nikdy nepochopila. Pokračoval vrozprávaní svojich príbehov zciest amalé maurské oči žmurkali odúdivu iprekvapenia. Ako čas plynul, chlapec si začal priať, aby sa ten deň nikdy neskončil, aby otec dievčiny mal veľa práce anechal ho čakať aspoň tri dni. Pochopil, že pocítil niečo, čo doteraz nepoznal: túžbu zostať navždy bývať vjednom meste. Sčiernovlasou dievčinou by dni nikdy neboli jednotvárne.

Napokon však kupec prišiel arozkázal ostrihať štyri ovce. Potom mu zaplatil, čo mu bol dlžný, apožiadal ho, aby orok prišiel opäť.

* * *

Teraz chýbali už len štyri dni aon znova príde dotej istej dediny. Bol vzrušený azároveň neistý: možno naň dievčina už dávno zabudla. Veď určite nie je jediným pastierom, ktorý tadiaľ prechádza achce predať vlnu.

– Nič to, – povedal chlapec svojim ovečkám. – Aj ja poznám mnoho dievčat viných mestách.

Vhĺbke srdca však cítil, že mu to nie je ľahostajné. Lebo každý pastier, práve tak ako námorník či potulný predavač, pozná mesto, kde žije niekto, kvôli komu je ochotný zabudnúť napôžitok bezstarostného putovania posvete.

* * *

Rozvidnelo sa apastier hnal svoje ovečky vsmere vychádzajúceho slnka. „Ovce sa nikdy nemusia rozhodovať,“ pomyslel si. „Možno práve preto sú stále somnou.“ Ich jedinou potrebou je potrava avoda. Akým bude poznať najlepšie pasienky vAndalúzii, budú vždy jeho priateľkami. Aj keby dni boli stále rovnaké, aj keby sa čas nekonečne vliekol odvýchodu slnka pojeho západ; aj keď počas svojho krátkeho života neprečítajú ani jednu knihu aneporozumejú ani jazyku, vktorom si ľudia vdedinách rozprávajú najnovšie udalosti.

Uspokoja sa svodou apotravou ato málo im celkom stačí. Zato mu veľkoryso poskytujú svoju vlnu, spoločnosť a – niekedy – aj svoje mäso.

* * *

„Keby som sa dnes premenil nanetvora apojednej ich postupne zabíjal, dovtípili by sa, čo sa deje, až keby zostáda takmer nič nezostalo,“ pomyslel si chlapec. „Dôverujú mi acelkom zabudli nasvoje vlastné pudy. Ato len preto, lebo ich vediem kvode apotrave.“

Chlapec sa začudoval vlastným myšlienkam. Možno je to preto, lebo kostol sfigovníkom uprostred je začarovaný. To on spôsobil, že sa mu už podruhýkrát prisnil ten istý sen, aon vyvolal izáchvat hnevu voči verným spoločníčkam. Upil si trochu vína, ktoré mu zostalo odvčerajšej večere, atesnejšie sa zakrútil doplášťa. Vedel, žeoniekoľko hodín bude slnečná páľava neznesiteľná aon nebude môcť hnať svoje ovečky pokraji. To je čas, keď vlete celé Španielsko spí. Horúčava bude trvať až dovečera apocelý ten čas bude musieť vláčiť ťažký plášť. Vždy, keď sa vduchu sťažoval najeho ťarchu, spomenul si, že práve vďaka nemu necíti raňajší chlad.

„Musíme byť vždy pripravení navrtochy počasia,“ pomyslel si avďačne ho naďalej vliekol.

Ani plášť, ani chlapec tam neboli náhodou. Zadva roky putovania planinami Andalúzie už poznal naspamäť všetky okolité mestá atoto bol hlavný cieľ jeho života: túlať sa.

Vduchu si predstavoval, ako tentoraz vysvetlí dievčine, prečo obyčajný pastier vie čítať: až došestnástich rokov bol chovancom seminára. Rodičia chceli, aby sa stal kňazom. Prerodinu jednoduchých roľníkov, ktorí práve tak ako jeho ovce dreli len preto, aby mali čo jesť apiť, by to bol dôvod nahrdosť. Študoval latinčinu, španielčinu ateológiu.

Jeho veľkým snom však už oddetstva bolo poznať svet, abolo to dokonca oveľa dôležitejšie ako poznať Boha alebo ľudské hriechy. Jedného dňa, nanávšteve urodičov, si dodal odvahy apovedal otcovi, že nechce byť kňazom. Chce spoznať svet.

* * *

– Touto dedinou už prešli ľudia zcelého sveta, synku, – riekol otec. – Prichádzajú, lebo chcú spoznať nové veci, ale zostávajú stále rovnakí. Vyštverajú sa až nakopec, navštívia hrad amyslia si, že minulosť bola lepšia ako prítomnosť. Nezáleží natom, či majú blond vlasy alebo počernú pleť, sú to vždy takí istí ľudia, akí žijú vnašej dedine.

– Ale ja nepoznám hrady vkrajinách, zktorých oni prichádzajú, – trval nasvojom chlapec.

– Keď títo muži uzrú náš kraj anaše ženy, hovoria, že by tu najradšej zostali navždy, –pokračoval otec.

– Ja chcem poznať ich ženy ikrajiny, zktorých pochádzajú, – riekol chlapec. – Pretože tu nikdy nezostanú.

– Tí muži majú plné vrecká peňazí, – povedal raz otec. – Unás môžu putovať len pastieri.

– Tak budem pastierom.

Otec mu už nič nepovedal. Nadruhý deň mu dal mešec stromi starými španielskymi mincami zozlata.

– Jedného dňa som ich našiel napoli. Chcel som ich darovať cirkvi ako tvoje veno. Kúp si stádo oviec atúlaj sa svetom, až kým nepochopíš, že náš hrad je najdôležitejší anaše ženy najkrajšie.

Adal mu požehnanie. Aj votcových očiach čítal Santiago túžbu túlať sa posvete. Bola to túžba stále živá, napriek desiatkam rokov, počas ktorých sa ju snažil potlačiť jedlom, pitím astálym miestom naspanie.

* * *

* * *

Starena odviedla chlapca doizby vzadnej časti domu, oddelenej odobývacej miestnosti len závesom zpestrých pruhov igelitu. Vizbe bol stôl, obraz najsvätejšieho Srdca Ježišovho adve stoličky.

Rýchlo ich odtiahol.

* * *

* * *

muTajomstvo šťastia. Navrhol mu však, aby sa poprechádzal pojeho paláci avrátil sa odve hodiny.