Ľubo Dobrovoda

JA VEĽKÁČ

Ukážka z elektronickej knihy

Úprimné poďakovanie firme Karavela, že ani omylom nepodporila túto publikáciu. Svedčí to o dokonalom vkuse Ing. J. Š., ktorý inak ozaj podporí každú hovadzinu. Sa ti korím, Jozef

Napísal © Ľubomír Dobrovoda Fotografie archív Mariána Kardoša Grafická úprava Pavel Mikuš Nezodpovedná redaktorka (bez ktorej by toto fšetko nebolo)

Lívia Černická (a možno by sa ani nič nestalo) Jazyková úprava (s veľkými ťažkosťami) Oľga Vyhlidalová Ilustrácia D Vydalo vydavateľstvo ĎATEL © 2008 Vytlačila Svornosť, a.s. Vydanie prvé. Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-969794-2-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Osoby v tejto knihe sú fakt úplne hnusné. Šak koho aj zaujímajú nejakí posratí dobráci, či čo.

Predslov antidiskriminačný

O dobrákoch (ale úplne maličkým)

Kveta býva v Lišnom. Nepýtajte sa, prečo. Jej zlý tatko a hnusná mama si ju vyrobili namiesto slúžky a tak tam nejako skysla. Nie na dlho, veď čo je 67 rokov oproti všehomíru. Bývať v Lišnom, kde vyzerá aj ten najmenší kopec ako bobová dráha, mať nohy ako kanvy a len šesť zubov ako malé kanvy... Moment, ako malé kanvy sa asi o zuboch nehovorí, to je blbosť. Proste mať tie všetky strašné veci, by zabilo každého. Iba Kvetu nie, lebo sa narodila patologicky dobrá. Aj keď na to nebol žiaden predpoklad, celý jej rod z otcovej aj maminej strany boli normálne hnusní ľudia, čo by sa radšej zabili, ako urobili niečo dobré. A mnohí sa aj zabili, keď kradli jablká, podpaľovali susedom medze alebo plašili cudzie kravy. O tomto ale Kveta nikdy nerozmýšľala. Spuchnuto rada nosila poštu, každý deň 25 kilometrov po bobových dráhach prezlečených za kopce a bezmenní ľudia na ňu čakali a robili si starosti, keď päť minút meškala. Preto musela koľkorazy bežať, aby stíhala a ľudia neboli smutní. Tí ľudia by boli smutní aj tak, lebo je to smutný kraj. Verte, že vy by ste tam boli smutní tiež – a ešte ako. Ibaže ona nechcela, aby boli smutní ešte aj pre ňu a možno sa aj tešila na trochu polievky a rumika-pumika. Rumika-pumika si hovorila iba tak pre seba, alebo čajík-pajík, to ju bavilo. A tí ľudia, čo im nosila poštu a Rudé právo, boli asi tiež dobrí, keďže nikoho nezabili, a ak aj áno, tak úplne potichu. Nevieme o nich nič, snáď len to, že jeden sused bol nahnevaný na susedu, že mu v roku 1967 hodila kôstku zo slivky do jeho nikdy neobrábanej záhrady. V Lišnom sa záhrady neobrábajú, aby tam nebol ani náhodou kúsok niečoho pekného. Veď ani nie je. Odvtedy, keď vidí susedu, aj stokrát denne nasrato šomre a poštárke Kvete hovorí Koukněte, paní pošťačko, na tu svini, co dělá všude bordel! Kveta pije rumika-pumika a počúva po 943-krát tento príbeh. Pritom sa pozerá na susedovu záhradu plnú starých harabúrd z roku raz-dva a mlčí. Tam v Lišnom sú totiž ľudia radi, keď ich niekto počúva a mlčí. Stačí aj holub, ale poštárka je lepšia. Ani tento sused nepotrebuje meno, lebo nenávisť, nadávanie do svíň a bordel v záhrade je málo na nesmrteľnosť v knihe. Keď sa konečne ako každý deň vykecá, Kveta dopije, pozdraví sa a ide si strčiť nohy do potoka. Ach jo, povie a cíti sa úplne krásne s modrými nohami vo vode a s lopúchom na hlave. Potom sa opatrne rozhliadne, kukne na seba do zrkadielka, zasmeje sa a schová lopúch nabudúce. Pomaly ide domov, do hnusnej chudobnej chalupy bez telky s veľkou fotkou mora, pred ktorou každý večer sedí, pije zelenou aplače. Ešte aj hovorí Kurva, zasranej život, do prdele s ním a také. Keď zaspí, sníva sa jej, že nosí poštu a počúva reči, takže sa zobudí unavená so spuchnutými nohami. Polomŕtvo vstane, pozrie sa do zrkadla, zhrozí sa a ako každé ráno povie Do prdele. Ale inak ako večer, ráno je predsa fajn. V Lišnom proste ráno skoro všetci hovoria Do prdele, keď sa vidia v zrkadle. Nehovoria to iba tí, čo sa nezobudili, ale aj tak to nakoniec niekto povie, keď ich nájdu. Akurát, že to asi nebude ráno. V jednej veci má Kveta šťastie, ale nikdy to neprizná ani sebe, že rodičia už umreli, boli totiž otravní ako plyny a Kveta ich musela poslúchať na slovo. Keby mali inú dcéru, tak by niečo zažili. Lenže Kveta bola hnusne dobrá a nechala ich umrieť na starobu. Pritom by stačili dve šupy tĺčikom alebo im zapchať hubu. Rodičom sa dá skvele ubližovať, keď sú starí. Ja to viem, čítajte túto knihu a pochopíte.

Keď bola Kveta mladšia, no vlastne mladá šestnástka – ale iná ako šestnástky, čo poznáme my, v Lišnom totiž mladý nie je nikto, všetci vyzerajú od narodenia staro a starí ako po smrti

– tak vtedy prišiel do Lišného geodet. Mohlo to byť tak v päťdesiatom piatom. Geodet mal motorku, nivelačný prístroj a prilbu. Když se řítil kolem našeho baráku, toužila sem sedět za ním a držet ho kolem pasu, rozprávala mi Kveta. A vtedy si po prvýkrát povedala pred zrkadlom Do prdele. Bolo to fakt dosť zlé, ale geodet ju zbalil aj tak. V Čechách sú chlapi zvyknutí na hnusné ženy a Lišné sú Čechy, aj keď sudetské. Lenže ani od Nemcov tam niektorí potomkovia, čo ich vlastenci po vojne hrdinsky nezabili, veľa krásy nepobrali, lebo Nemci sú pekní len v uniformách SS, ale tie sa teraz nosia iba ak v bývalom NDR a úplne neskoro v noci. Kveta a geodet bez mena sa rútili päťdesiatkou okolo rieky Jizery. Kvete sa krútila hlava z tej rýchlosti, ani si nevšimla, že zastali a tak sa to niekde medzi motorkou a vodou všetko naplnilo. Zem sa nepohla, iba Kvete žalúdok, ale to asi zo syrčekov nakladaných v pive, čo jedli predtým. Geodet počkal, až hodí kačenám, tak sa v Lišnom hovorí vracaniu, a potom jej dokonca povedal Poď se se mnou vodstěhovat do Železnýho Brodu. Tá diaľka Kvetu omráčila Dyť je to 21 kilometrů, vydýchla. Dvacet dva, povedal pyšne. A jej sa znovu obrátil žalúdok. Ešte párkrát sa řítili, ale tak nejako pomalšie a potom, keď geodet videl Kvetinu mamu, radšej zmizol do nekonečnej diaľky okresu Semily. V báji by po vzhliadnutí matky skamenel. Mal šťastie, že okrem rodokapsov nič nečítal, a tak mu medúzy a harpye mohli byť ukradnuté, vôbec netušil, čomu ušiel. Preto je dobré nemať vzdelanie, aby človek zbytočne neskamenel. Toho sa v Lišnom a aj v okrese Semily všetci držia doteraz, takže keď si povedia Ty víš hovno, je to úplná pravda. Preto má major Zeman, čo ho v Lišnom dookola kukajú už koľkú generáciu, nesmrteľnosť istú. Na rozdiel od všetkých Vaškov, a to aj svätých.

Kvetina mama vôbec nevedela, čo spravila. Bodaj by aj vedela, keď 153-krát za deň kvákala to isté, lebo bola úplne zblbnutá. V Lišnom sú všetci úplne zblbnutí asi od radónu. A aby toho Kveta nemala málo, hocikedy sa vyzliekla a chodila po vonku, aj keď bola strašná zima. Samozrejme, že nedostala ani nádchu. To Kveta nádchu dostala hneď, pretože chodiť po kolená v snehu celé noci nie je sranda. Keď po ťažkých bojoch dovliekla matku domov, musela vytrieť skriňu, ktorú si tatko mýlil s hajzľom a vysvetliť mu, že ona nie je strýko Eman, ale jeho dcéra. Veľmi jej neveril, ale neriešil to, mal Emana rád. Raz spolu našli 78 hríbov a Eman povedal Kurva, to je hub! Vážne. Tatko bol tiež samozrejme zblbnutý ako všetci, ale u neho to bolo našťastie z chľastu. Aspoň, že sa nevyzliekal. To bolo dobré, lebo oboch by Kveta neprebila. Keď rodičov vysypala na lúku, tak sa to v Lišnom robí, aby sa ušetrilo za hroby, na ktoré by aj nikto nechodil.

Bola presvedčená, že už ju nič neprekvapí. Mýlila sa. Písal sa rok 89 a vďaka revolúcii a následnej pseudodemokracii sa dočkala úplne najväčšieho prekvapenia. V pornočasopise, ktorý s babami na pošte vybrali z nepriesvitnej obálky skôr, ako ho doručili katolíckemu farárovi na Rváčov, jsem po prvé viděla, jak vypadá ženská zespoda, povedala mi Kveta, skoro sem se poblila. Ani se nedivím, že na nás ty chlapi serou. Proto ten můj tak prudce vodrazil. Atak ešte aj posledný hriech svojej matky zobrala táto dobráčka na seba. A čuduj sa svete, žiadna svätožiara sa jej nerozsvietila, ani v lotérii nevyhrala. Jediné, čo by sa dalo brať ako výnimočná milosť nadelená len jej jedinej z celého Lišného, bol exekučný výmer za nejaké hrnce, ktoré jej síce nikto nikdy nedodal, lenže ona podpísala príjemku, mysliac si, že je to vyúčtovanie za plyn. Atak Kvete držme palce, nech sa v nej bezo zvyšku naplní to sladké za dobrotu na žobrotu. Ak tomu ešte jedna milá vetička, že každý dobrý skutok musí byť po zásluhe potrestaný. A veľa dobrých skutkov, to je predsa kopa skvelých trestov. Ešte že sa nás to netýka, zasmejme sa zlým smiechom a poďme k ďalšiemu zbytočnému dobrákovi.

Nazdáár čuráci, pozdravil som pri vstupe do triedy v školskej družine, kde pán farár Firbas učil náboženstvo. V čase pionierov a iskier som tam musel chodiť, lebo moja matka musela vyčnievať z radu. Tak sa rozhodla, že budeme veriaci až no. Aj keď podľa mňa by jej úplne stačila na vyčnievanie tá minisukňa a tričko bez podprsenky, nehovoriac o tom dáždniku z Holandska, čo bol úplne zahnutý, takže ho mala až po ramená a ja som z neho vracal od hanby. Každý raz, keď som sa milión metrov za ňou plížil po meste, akože k nej nepatrím. Samozrejme, komunistický riaditeľ školy Křapka (podotýkam, že mená si nikdy nevymýšľam, pokladám to za lacné a stupídne, ako aj prezliekanie za ženy a hovorenie teplým hlasom) sa ma stále vypytoval, ako vyzerá Boh a hovoril žartovne Zeptejte se, děti, Luboše, jak je v nebi. Bol som tretiak a keďže ma mlátila mama, Cigáni a kopa hajzľov zo sídliska, riaditeľ mi bol u riti. Vlastne, skoro všetci mi boli jedno, vrátane Boha, ktorého som si predstavoval ako starého Rulca s dlhou bradou až po zem, ako sa tam niekde vznáša a už nič iné nevie. Veď nech som sa modlil za čokoľvek, nikdy mi nič nesplnil. Nikdy. Mama NIKDY neprišla z flámu skôr ako ráno, keď som už mal od nočného strachového revania zapálené oči. Cigoši ma VŽDY chytili, lebo ma pri behaní pichalo pod rebrom a stovku som NIKDY na zemi nenašiel. Vlastne ani korunu. Farár Firbas mi bol síce tiež jedno, ale ešte som ho mal aj rád, lebo mu to ten jeho poletujúci Pán Boh, čo vyzeral ako Rulec, ktorý vyberal popolnice a býval v lome, tiež pekne nakladal. A aj tak bol dobrý. Furt. A inak už nikto, ani učitelia. Tí už vôbec nie, však prečo by boli dobrí, keď aj riaditeľ bol sviňa. Bolo mi ho niekedy, chudáka farárskeho, úplne ľúto. Trápiť som ho síce musel, to inak nešlo, ale veľmi nerád. Pretože sa nevedel brániť. I keď by ste si mysleli, že by aj mohol, keď má dva metre, ktoré by každému inému dávali prevahu nad všetkými, lenže on sa na dlhých nohách iba knísal a hrbil ako paragraf. Naviac bol skoro slepý, aj keď mal vtedy nevídanú vec

– kontaktné šošovky od bratří zo západného Nemecka. Ako sa tak skláňal nad stolom a robil grimasy, aby zaostril oči na text, otáčal som sa z prvej lavice, kam si ma posadil, na ostatných a robil také isté ksichty ako on. Deti členov zboru, ktoré tak ako ja museli strpieť debilné otázky riaditeľa, sa smiali. Ale to mi nestačilo. Deti, hovoril som karhavo, nehnevajte pána farára. Má toho dosť, buďte dobré. Pán farár sa neisto postavil a ešte ma pohladkal po hlave. Potom si zas sadol a predčítal nám text, ktorý plynulo prekladal z aramejčiny do češtiny. Vedel úžasne rozprávať, bol to vzdelanec nadaný zrozumiteľným jazykom, ktorému rozumel a počúval každý, iba ja nie. Posúval som sa s celou lavicou dozadu, až bola medzi mnou a katedrou obrovská medzera. Deti sa smiali až tak, že farár neprítomne vzhliadol. Ja nič, sedel som normálne, a on povedal Sním či bdím, což mi zrak odchází každou minutou? Čo je, opýtal som sa akože nič. Nic, prostě tě vidím jakoby v dálce, až mě to děsí, povedal farár a odovzdane si pretieral oči amne vôbec nebola hanba. Aj ďalšie razy som pri príchode zdravil Nazdar, čuráci, a pán farár sa ma iba potichu spýtal Zdali je nutné takhle mluvit? A čo akože hovorím zle? opáčil som drzo. Neodpovedal, iba sa začítal do textu a nechal ma tak. Ani raz mi nič nezakázal, ani raz sa nikomu nesťažoval. Jeho kázne boli úžasné. Hebrejčina, latinčina a nemčina excelentná. Vraj ním preložené kázne čítali evanjelickí farári vo Švajci aj v Nemecku.

Keď nebol v kostole ani na náboženstve, vídal som jeho dlhatánsku postavu, ako sa šmykľavo pohybuje vo vyčaptaných polobotkách od Malého nádražia, pri ktorom som býval, smerom k bytu, kde ho čakala žena a deti. Nikdy som si nevedel predstaviť, aký môže byť doma. Oveľa neskôr mi povedala jeho dcéra, že taký istý ako všade Dobrý až k pláči.

Kde ste boli, pán farár? pýtal som sa ho pred stanicou. Ale, v Držkově, už jsou tam jen dvě sestry. Je jim přes devadesát a neumí česky, tak jim přečtu slovo Boží a pohovoříme si. Takýchto stratených nemeckých várt s dvomi-tromi veriacimi, mal v Tanvalde, Desnej, Božkove viac. Bez príbuzných a bez znalosti jazyka dožívali v zemi, ktorá nebola už dávno ich a farár bol to posledné, čo mali. Akýsi nebeský poštár, čo za kúsok koláča či teplú polievku dával modlitbu a večeru Pánovu ako v pohanských dobách, kedy sa tiež dávali bohom obety z jedla. Sestry a bratia mu pomaly utekali do lepšieho sveta, kde nepotrebovali tlmočníka. Stal sa synodným seniorom, to je vysoká cirkevná hodnosť, ale aj tak chodil krížom-krážom od starobinca po špitál, neprehliadnuteľný a s takou aurou dobroty, že mu aj tí komunisti dávali svätý pokoj. Raz zakopol na stanici o kanál, nesekol so sebou, ale akoby na doby sa na zem jednoducho poskladal. Stál som opodiaľ a smial sa, moja fajčiaca partička pri mne. Vlastne ani neviem, čomu sme sa tak smiali. Možno jeho rozsypaným spisom s čučoriedkovým koláčom v blate, možno nekonečne pomalému hmatavému vstávaniu a možno to bol plač prezlečený za smiech, že sme také svine. Nepomohol mu nikto, ani ja. Načo? Nech si pomôže sám, nie? Pomohol si, ale kto pomôže mne od pocitu viny? Je to tak dávno a čas nič nehojí. Odišiel som z Čiech a počúval od mamy, ako ho liečia na Parkinsona. Vraj mu to stále myslí, desať rokov bral strašidelné lieky, čo ničia mozog, a on aj tak prekladal, prednášal, padal, udieral hlavou do zárubní. Nakoniec nejaký iný doktor povedal, že Parkinsona nemá. Bol rád a nikomu nenadával. Dokonca, keď si bol po kartu, ospravedlnil sa tej prvej doktorskej kreatúre, čo z neho mala urobiť dementa, za problémy, ktoré jej spôsobil. Minule povedal mojej mame Já vědel, že ten Luboš má v sobě Boží jiskru. Já sem ho měl rád. Víte sestro, jak vždycky říkal Děti, nezlobte pana faráře a odtahoval lavici, a já jsem mu neměl jak udělat radost, tak jsem se jako divil – sním či bdím, kam se poděla ta lavice? A sestro, my se zdravíme s bratry seniory a faráři na synodní radě – nazdar, ču, protože já o Lubošovi vždycky bratrům povídám. Oni ho už za ta léta skoro znají a mají ho moc rádi. Pozdravte ho ode mne, že se za něj každej den modlím. A ať mu to hezky píše.

Už rozumiete, prečo nemám rád dobrákov? Je s nimi nuda. A ešte niečo – fackuje nás pred nimi hanba a to im predsa nikdy neodpustíme. Nikdy.

Upozornenie slušným bohabojným čitateľom, ktorí hľadajú v literatúre pohoršenie za účelom spravodlivého rozhorčenia, samozrejme, až po niekoľkonásobnom prečítaní inkriminovaných, teda pornograficko-fetišisticko-zoofilicko a iných -cko pasáží: NEČÍTAJTE TO!

Vtejto knihe sa totiž sexuálne excesy nevyskytujú. Zo sada je tu len maso, a to v relatívne malom množstve vzhľadom na našu chudobu. Homosexualita sa vďaka absolútnemu nedostatku verejných WC v okrese Jablonec nad Nisou ku mne jednoducho nedostala. A o lesbičkách som mohol tak akurát snívať. Vlastne, ani to nie. Tie ma jednoducho ani nenapadli. Škoda.

Predslov celovesmírny

O tom, že malkáči sú fšade. Kľudne aj na konci sveta a možno ešte ďalej, akurát, že neviem, kde je ešte ďalej.

Zrazu cesta nejde nikam... teda... vlastne ide, ale tak nejako šrégom do stratena, rovno medzi dve dúhy. Tatko by povedal Takasme v riti, načo sme sem lézli. Tatko tu nie je. Našťastie. Medzi dúhami som predsa vždycky sám. Z okna auta vidím fjord. Medzidúhový. Fjord je v Nórsku, ale chlapec, čo sedí na útese, z Nórska nie je. Kdežeby, má udicu z bambusu a ten predsa v Nórsku nerastie. A ešte aj má úplne čudné galoše, čo sa do nich dávali papuče. Bože, kde sú tie roky galošových papúč! Koľko fjordov som prešiel od tej zimy, čo mi ich tetka dala, a koľko kopcov nevyliezol a lúk nepokosil. Veď to ani neviem. A koľko podmostových tieňov som videl, aj keď ich vlastne skoro ani vidieť nie je. Jeho ale zbadám vždy, aj keď sa schováva. Zakaždým stojí niekde blízko a díva sa presne tam, kam ja. Keď mokne v prudkom lejaku, cítim vodu, čo mu steká po tvári. Na pláži nás oslepuje bulharské ledomedové slnko. V lese voniame huby, každý jednou dierkou bambavého nosa a z lýtka rozdriapaného od ostružín stekáme s krvou, aby sme sa na konci červenej cestičky zrazili do kvapky. A tú kvapku necháme cecať kovovo zelenú muchu. To nás baví. Je všade. Sme všade, na každom konci dúhy stojí chlapec a na všetkých začiatkoch ja. A až ho raz nezbadám, zbalím si veci a pôjdem ho hľadať do hrobového ticha. To sa robí, viem to, ibaže neviem, čo si tam mám zobrať so sebou. Mhm, asi sa spýtam tatka. Alebo radšej nie, to by zas bolo. Hrobyy, čo máš Krista s hrobmi, zreve. A ten rev sa šmykne po dúhe k chlapcovi a od neho ku mne. A hore a dolu a hore a zas. A tak furt dookola. Až kým sa štrbavo nerozosmejeme a z dúhy je v tej chvíli luk alebo pusa? Smejeme sa silno hore a dolu, tam a späť. Úplný pingpong smiechu až do zblbnutia. A hroby? Kto by teraz myslel na hroby.

Nikto nepočúva vykopnutých anjelov

iektoré deti, napríklad ja, si pamätajú úplne všetko. Celý život. Keď ste malý, aj malý život sa zdá dlhý, aj malý hnus veľký. Tak to je. Všetko vyzerá veľké a možno to ani veľké nie je. A možno je. To sa vtedy nepozná. Napríklad tatko sa mi zdá obrovský, keď pri mne stojí a pritom mu mama hovorí Ty ušatej trpajzle. Tatko už nenarastie, je furt rovnako veľkomalý a preto sa mu jeho život s mamou zdá oveľa väčší, dlhší a hnusnejší ako veľkoveľkému ujovi Jankovi, čo vyzerá ako skriňa a nevadí mu nič. Pretože z výšky je všetko smiešne, aj malé pomaľované mamy.

Keby mne mama hovorila ty ušatej trpajzle, bolo by to hrozné a vadilo by mi to tiež. Lenže, keď je človek dieťa, ste každému jedno, nech mi vadí čokoľvek, narvú ma do perinky a vyrazia revať na balkón. Tam vadím ostatným, čo mi nič nespravili a tým sviniam, čo trápia decko, vyhráva v izbe dráťák. To je to malé hnusné rádio na stene, čo je vo dne v noci zapnuté. Mama hovorí, že je to za trest, ale ja ho mám rád v noci, keď mama s otcom spia a stará mama prestane chodiť cez našu izbu na záchod a treskne za sebou dverami, lebo jej tatko povie Mamičko, my spíme, tu už nič neuvidíš, my sme si urobili dieťa, keď si bola preč. Aj keď verím, že by si si KĽUDNE pri nás tak zlatúčko zaasistovala. Mama sa smeje a potom už len fúkajú. Vtedy, keď je strašné ticho a smutno, hrajú v dráťáku symfóniu Petra Meška Sovietskym osloboditeľom a potom Pochod milicionárov od Romana Urgeho. Celý svet spí a jediný, kto to počúva, som ja. Veď čo aj budem iné v kočíku.

Všetci si myslia, že si nemôžem pamätať vôbec nič, lebo som malý a blbý, a tak si pri mne robia, čo chcú. Lenže malé deti nie sú vôbec blbé, ani psy, mačky a kanárikovia. Akurát o tom, čo si pamätáme a vidíme, nehovoríme. Lebo nevieme. Ja si ale naschvál budem pamätať úplne všetko a raz všetci uvidia. Napríklad si pamätám, ako ma mama vozila v kočíku, ľudia kukali dovnútra a hovorili Kukuku, celý otec! Nestrašte, skríkla vždycky mama a všetci sa smiali. Aj ja. Ale len málo, lebo bez zubov sa smeje zle. Niekedy aj so zubami. Stará mama keď sa smeje, musí si zuby podopierať jazykom a to už pre ňu nie je sranda. Preto sa smeje málo a radšej nadáva – to jej ide oveľa lepšie.

Ja som sa niekedy smial, aj keď ma prebaľovali. Je skvelé, keď nemusíte robiť nič iné, iba sa vyčúrať do gatí a potom stačí iba také tenučké ííí. A nikto nereve Ty svina stará, to už sa nevíš ozaj udržať?! ako keď bol ujo Janko na oslave a vypil borovenku spivom a potom si cvrkol do gatí zaspatý v kresle, kde si nikto nesmie sadať. To hovoril tatko, že si cvrkol, keby som si tak cvrkol ja, plávem v kočíku ako ten studený kapor, čo býval vo vani, kým mi ho tatko nezačal ukazovať. A ukazoval a ukazoval, až vysmädol a keď do seba hádzal štamperlík, kapor mi spadol na hlavu. Obaja sme otvorili pusy a revali, ibaže kapor menej, lebo má menšiu pusu. Potom som sa dlho neusmieval a česká babička bola tiež smutná. Ona má rada, keď sa smejem, to hneď kričí Koukněte, Lubošek pase andělíčky. To sa tak hovorí, keď deti pozerajú hore nikam a krútia si pusou. Ja som andělíčky veľa nepásol, oni si asi radšej poletovali niekde úplne inde ako u nás. Asi niekde, kde sa furt nekričalo Nemám ženu, prečo ste mi odhodili ponožky, šetko musím robit sám, moja matka ma zničí aničila ma celý život!, a od starej mamy zas Tak odtálto zmiznite, ja vás tu nedržím!

Ale, raz som pásol... To bolo vtedy, keď som sa zošmykol z kúpacieho podstavca s plátnom, na ktorom som ležal, do vane. Stará mama si kľudne dotelefonovala, vrátila sa do kúpeľne, nech ma doumýva a pritom ma vybrala z dna vane. Mal som úplne modrú tvár ako šmolko, ale vtedy šmolkovia ešte neboli. Tak tatko musel hovoriť, že som bol modrý ako oné hovado. Keď som ležal na dne vane, bolo okolo mňa anjelíkov úplne plno a ja som ich skoro všetkých pohltal. Ešte malú chvíľu a zdvihli by ma so sebou na lietanie. To by bola krása! Lenže, to by stará mama nemohla povedať tete Broni, že je hnilá riť, tresknúť obrovsky telefónom a v najlepšom ma od anjelíčkov vybrať. Nakoniec z tej vane s nimi odletel aspoň kapor. Keď sme sa s ním vykričali na mojej hlave v kočíku, tak ho ujo Janko dal nazad do vane. Akurát, že dopustil úplne horúcu vodu. On sa u nás totiž nekúpe, a tak nevie, že tatko namontoval kohútiky opačne, lebo ho baví, keď sa návštevy popália a revú.

A možno, keby nebol tatko vyhadzoval z okna stromček, čo sa volá jedlička, lebo mama povedala, že u nich doma bol vždy smrečok kvôli vôni, možno by sme kapra aj počuli. Lenže hneď potom hulákala mama a dráťákoví speváci spievali Vánoce, Vánoce pšícházejí, spívejte pšátelé. Oni to spievali s ř, pšicházejí a pšátelé spieva tatko. Vtedy som ešte nevedel, že sa s mamou rozvedie a ja s ňou pôjdem do Čiech, lebo mama je odtiaľ, a ja budem to ř, na rozdiel od tatka, hovoriť úplne dobre. Lenže vtedy to bolo aj tak jedno. Nikto nepovedal ř ani ň. Dokonca ani dráťák nehral, lebo uvarený kapor vyzeral dosť smutno a žiadna pohrebná reč nikomu nenapadla. Tatko si vzdychol a odišiel dolu hľadať stromček. Keď sa o chvíľu vrátil, bol v tvári presne taký modrý ako ja, keď som pásol vo vani anjelov. No tak sa teš, stromček je v riti, zrúkol na mamu, aVianoce tiež. V tomto štáte sa totiž kradne aj na Vianoce.

V tomdle státě se krade vždycky, proč by se s tím mělo přestat akorát na Vánoce? povedala mama. Jak ti chudáci, co si ho brali, měli vědět, že tvá lakomost tě požene hned dolů? To jenom my, co tě známe, víme, že tvé slovo neznamená nic. Tatko otvorí znova okno a zreve Skapte šeci! Aj vám pekné Vianoce, sused, zakričí pán Hupka, čo robí na ministerstve. Keby nerobil, tatko by o ňom hovoril ten hluchý blb ako o pánovi Mlsnovi, čo je tréner kopania do zadku, tak hovorí stará mama karate. Ale ministerstva sa bojí. Zakřič to eště jednou, ať tě slyší! Takové vinše jim na vnitre neřeknou, povedala mama. Babička, čo je u nás na návšteve z Čiech a podľa mňa by sa tam najradšej hneď vrátila, keby nebola mama jej najmilšie decko, povie Ale, no tak, chaso! Přece se nebudem zlobit. Dyť je nám tak krásně! Babičke je všade krásne, ona bola v koncentračnom tábore a na nikoho sa nikdy nehnevá. To si na nej vážim, keby nebola taká dobrá, nemohla by mama byť jej najmilšie decko. Na babičku sa tiež nikto nikdy nehnevá. Dokonca ani stará mama, ktorá sa hnevá na každého. Ešte aj keď sa modlí, nadáva pánu Bohu a buzeruje ho presne tak ako ostatných. Podívejte se, hovorí babička, stromeček sem, stromeček tam... Hošíčkovi to je jedno, je eště malej a pro nás, dospělé, dáme koule na lustr a je to.

Mne to teda jedno nie je, ale neviem to povedať. Čakám v kočíku, čo bude ďalej a hlavne sa modlím, aby som dostal pod luster takú šprusľovú postieľku, čo sa z nej budem neskôr báť vystrkovať nohu, že mi ju niečo odtrhne. To teda ne, povie mama, my jsme ze slušné rodiny a vždycky sme mívali stromeček. Když tady, v blbákově nebude, beru babičku, dítě a jedem do Čech. Takú radosť mi neurobíš, povie stará mama, ačosa týka slušnej rodiny, prečo práve tú jedinú čiernu ovcu si musel zebrat mój syn? Tatko si dá na hlavu rádiovku a povie Alebo ju zabijem, ale sa opijem. Stará mama sa naňho pozrie neusmiatymi ústami a povie Urob to. Za rok si venku a bude ti sveta žiť, a ešte budeme mať krásne Vianoce. Tatko sa na mamu kukne tak, že sa o ňu skoro bojím. Aj keď tak veľmi zasa nie, lebo tú sunarovú fľašu mi vie rozmiešať a podržať pri puse skoro každý. V pôrodnici niektoré deti papali mliečko z mám, ale ja nie, aby si mama nepokazila figúru.

Stále neviem presne, čo sú to Vianoce. Ale je mi jasné, že sa mi veľmi nepáčia. Babička podá tatkovi šál a pošle ho na pivo. Potom začne zdobiť luster, mama plače a medzitým rozpráva, aké mávala krásne Vianoce bez tatka a starej mamy. Stará mama povie Ja radšej ani nespomínam, ako bolo predtým... Tento marazmus vo mne zabil všetky spomienky. Pri tom, ako to hovorí, sa veselo usmieva, lebo stará mama zbožňuje hádky. Hovorí, že na pokoj bude dosť času v hrobe. Vonku niekto kričí, mama vyzrie z okna a už neplače. V snehovom záveji je zapichnutý tatko aj so stromčekom. Obom trčia nohy zo snehu, stromčeku vlastne iba jedna. Tatko sa vyhrabe von a celý biely čaká so stromčekom, až mu príde mama otvoriť. Kľúče z jeho vrecka sa totiž nájdu až na jar vedľa skorocelu. Ten bude rásť presne tam, kde bol dnes zasadený tatko. Veľmi nerozumiem, čo tatko hovorí, je to iba samé drbol som im a drapel som ho, že ho zachloštím, so mnuu sa nemoožu hrat, ja mám výcvik. Mama, stará mama, babička a ja sme ticho aj preto, lebo by nás aj tak nebolo počuť. Pretože presne v tom momente sa tatko pri osekávaní stromčeka do kríža sekne do ruky. Potom sa mama musí skryť u tety Blechovej na prvom, lebo ju tatko naháňa so sekerou, nech mu povie, čomu sa smeje. Niekto na chodbe sa pýta, či už bude konečne pokoj, ale hneď zalezie, keď vidí tatka mávať sekerou a ryčať Ja vám spravím taký kľud, že v márnici je proti nemu bigbít. Aspoňže teta Blechová povie mame, ako to bolo so stromčekom. Totiž, pred domom sa pritočili ktatkovi dvaja vagabundi, či nechce lacno stromček. Samozrejme, že to bol náš. Tatko začal tak revať, že ho radšej zapichli hlavou dolu do snehu aj s jedličkou, ktorú by už aj tak nikto nekúpil a odišli do svojich vagabundských rodín oslavovať, že už nepočujú tatka. My sme ho museli počúvať ešte dlhánsky dlho a vonku v tme padali malí bieli anjeli. Akurát, že ich nikto nevidel, lebo všetci sa kukali pod stromčeky.

Aj ja som sa kukal pod náš vyšmarený stromček, čo zostal opretý

o stenu. Lenže pod ním okrem mláky vody už nič iné nebolo. Ešte som malý a malé deti si vraj nič nepamätajú. Tak ležím v kočíku pod stromčekom a som ticho. Ale raz...

Keď raz budem staré hovado

roku dvetisíc budem staré hovado po tatkovi. Viem to. Tatko mi totiž presne vyrátal, ako to všetko so mnou bude. Lebo ja ešte rátať neviem, iba tak, ako ma naučil ujo Janko: ajn, cvajn, drajn, švajn, trtken zí bite. To všetko je po nemecky a ja tak počítam rád, lebo sa všetci smejú. Počítať po nemecky je sranda. Po slovensky asi veľmi nie, keď tak kukám na tatka. Má vypúlené oči ako ten hrozný žabiak Dancúľ, čo ho nenávidím, máva rukami a stále potichu melie ústami, ako keď sa ja robím, že hovorím modlenie, ale nehovorím.

Ráta a ráta a potom mi pichne úplne ostrým prstom celkom dovnútra človeka a zakričí V roku dvetisíc budeš mať toľko, čo ja teraz. To znamená, že si v riti. Potom spoznáš, čo to je byť staré hovado, keré si nigdo neváži. Zdá sa mi, že tatko je celý rád, že si ma nikto nebude vážiť a všetci ma budú nenávidieť ako my jeho. A to je nespravodlivé, lebo pani riaditeľka hovorila, že rodičia chcú pre deti len to najlepšie. A tak je od tatka hnusné, keď chce, aby som mal taký strašný život ako on. Ešte sa ho pre istotu opýtam: Tati a koľko rokov budeš mať v roku dvetisíc ty? Tatko chvíľu kuká mysliacimi očami do nikam – mama tomu hovorí, že do blba – a vystrkuje jazyk do boku akože je tatko z ústavu, ale nie je, on iba tak vyzerá, keď rozmýšľa, ale to je našťastie málokedy. Teraz ale zreve Ježišmárja, to mi nenapadlo! Šak vtedy už budem celkom hotovson! Ato hotovson kričí silno a úplne hereckým hlasom. Tatko totiž herec je, akurát, že teraz nerobí herca, ale blbca. Takto presne kričí z okna, keď má vypité. Kričí, kým ho mama so starou mamou neskrotia a nevrazia do postele. V posteli ešte chvíľu skáče, robí zle, niekedy aj plače hýkavým hlasom ako pani Martišová, keď zomrel ujo Palo Martiš. A to som sa čudoval, lebo kým žil, plakal vždy iba on vymknutý na schodoch, kým do rána nevytriezvel a ona zatiaľ spala ako nič. Teraz bude pekne ležať v hrobe a nemusí sa pani Martišovej prosiť Otvor, Stázka moja. A ona nebude hulákať Kde si bol!?, lebo teraz bude navždy vedieť, kde ujo Martiš je. Mame je jedno, či tatko plače, alebo húka. Nech robí, čo robí, drží ho pod perinou tak dlho, kým nezaspí a nevyzerá zas tatkovsky krásne. Skoro ako ujo Sergej, bulharský partizán zo seriálu v telke, čo ho zastrelili fašisti. Smer fašistické svine páľ, nájdete nás na každom kilometri odtiaľto až do konca sveta, tak kričal ujo Sergej a bol krásny skoro ako tatko, akurát že nemusel nikomu robiť blbca. Strieľal nemecké svine, bozkával tetu Sneženu a tetu Bojanu, jazdil na motorke so sajdkou a bolo mu fajn. Tatkovi moc krásne nie je. Má síce mňa, to je dobré, ale má aj mamu a starú mamu, a to mu neželám ani za nič. Ale on ich má aj tak. Ešteže raz vyrastiem a pôjdem preč ako Dodov brat, čo bol na ihle. Leží na Cajle v klietke a Dodo je naňho pyšný, lebo sa ho všetci boja a pichajú mu injekcie s puškou ako nosorožcovi v Afrike, keď ho chcú zakrúžkovať či čo. Neviem, ako to je, lebo keď to o nosorožcovi bolo v kine, dal som Idke do vlasov žuvačku a ona mi strčila cukrík do oka. Mal som ho zlepené a fučavé, lebo to bol vetríkový cukrík. Je mi ľúto tatka, asi je blbé robiť blbca namiesto herca, ale čo sa dá robiť, keď musí zarábať peniaze na staranie sa o nás. Rodinu parazitov.

Paraziti sme my – stará mama, mama a ja. Podľa mňa ja nie som, aj by som robil, ale chodím do škôlky, lebo som štupeľ, a robiť nesmiem. Ešte som aj slabý, ale to nikto nevie, pretože to nehovorím. No, úplne slabý teda nie som, tehlu zodvihnem ako nič, akurát, že mi vždy padne na tatkovu nohu. Ale to vôbec nevadí, lebo tatko na jednej nohe parádne reve hrozné nadávky. Ja sa ich hneď učím a potom učím aj Doda a Eržiku z mojej škôlky. Ale z Eržiky nikdy nič nebude, nech sa snažím ako chcem. Hovorí stále len kulva, do liti, tltkať. A to nie je žiadne nadávanie, iba čudné slová. Do škôlky ma vodí mama, podebatuje s pani riaditeľkou, odíde domov a už nič. Iba poobede príde po mňa, viem to, lebo tatko na ňu huláka Ačo celý deň doma robíš, keď aj to decko odhodíš!? Mama je ticho, iba točí očami a čaká, kým tatko odíde na záchod. Tam to má totiž z celého bytu najradšej. Číta, fajčí a vždy odtiaľ príde vysraný z podoby, ale to hovorí iba mama potichu tete Eve. Mne sa náhodou zdá veselý, ale iba kým zas neuvidí mamu či starú mamu. Stará mama nechodí vôbec nikam, ani do škôlky, lebo je stará a v živote sa hrozne narobila. To hovorí furt. Keď to však počuje tatko, huláka Mami, toto vyprávaj temu, čo slamu žere! Neviem, kto žere slamu, možno ujo Janko. Keď mal vypité, zjedol moju slamku na pitie malinovky. Ibaže oni cez ňu pili šampanské, čo tatko kúpil v obchode, lebo je Silvester a treba sa ožrať, povedal veselo mame, kým sme išli do obchodu.