Ukryté ženství

Další fejetony o ženách a pro ženy

Vlastimil Marek

Vydání první 2015

© Vlastimil Marek

Cover © Vlastimil Marek

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-77-9 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-78-6 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele

Ukryté ženství - Další fejetony o ženách a pro ženy

Co není láska?

Holka z Playboye

Chvála dětské svobody

Chválit neumí

Chybějící obliny

Jak foxteriér krysou…

Kdo nás s naší povahou stvořil

Kdybych znovu žil se svou ženou

Kdybych znovu žila se svým mužem

Krása přirozenosti (a naopak)

Krásné, mladé, osamělé

Kuchař v žaludku

Maškaráda (ženství)

Menstruace

Monopol poškozených a škodících

Masáž jako šance

Muži to mají těžší

Naše (dětská) traumata

Nebojme se chválit!

Neděkujeme

Nedorozumění feminismu

Nedorozumění

Nezvládnuté (hormony a ženy)

O (duchovním) sexu a milování

Pečovat

Podezíravá

Pohádky jako potrava mysli

Porno

Princ Hollywood

Prkýnko

První knoflíček

Příčiny násilí

Rituál přechodu

Rozmazlení kluci

Sexuolog souhlasí

Sprosté, nebo přirozené?

Tělo (ženu) neomezuje

Trojí zápor

Ukryté ženství

Zuzany a stařec

Ženské (z)matení

Desatero když… (pro Lucie 21. století)

Bonus

Mazlíčci

Porod na slámě

Demagogie porodní vyváženosti

Návod na použití fotografie

Poděkování

Čtenářské doporučení

Ukryté ženství

Další fejetony o ženách a pro ženy

Vlastimil Marek

Co není láska?

O čerstvě zamilovaných se říká, že jsou doslova opilí láskou. A není to jen básnická nadsázka. Bývají doslova „zfetovaní“ hormonálním koktejlem, který má podobné účinky jako tvrdé drogy; uvedl článek na internetu, a pokračuje: Směsi hormonů lásky vévodí fenyletylamin. Ne nadarmo se právě o něm hovoří jako o hlavním hormonu zamilovanosti. „Rozdíl mezi pervitinem a fenyletylaminem není příliš velký,“ tvrdí profesor Petr Weiss ze Sexuologického ústavu 1. LF UK a VFN, „snad až na to, že zmíněný hormon si náš mozek produkuje sám“

Start do naší zamilovanosti ovlivňují také čichové vjemy. „Ještě v sedmdesátých letech minulého století ale někteří badatelé pochybovali o tom, že by něco tak primitivního, jako je čich, mohlo při seznamování ovlivňovat i natolik vyspělou bytost, jako je člověk,“ říká docent Jan Havlíček z Přírodovědecké fakulty UK. Dnes už specialisté s rolí čichu při seznamování zcela vážně počítají. Díky moderním analytickým technikám jsou odborníci schopni detekovat i minimální množství pachových molekul. Vědí, že člověk ve stresu voní jinak než sportovec, který vyhrál důležitý zápas. Určit, které z těch stovek látek, jež naše tělo produkuje, jsou bezpečně spojeny s přitažlivostí, však ani dnes nedokážou. Stejně tak netuší, jak voní čerstvě zamilovaní.

Když jsem tyto informace začal na seminářích a přednáškách občas uvádět, posluchači a hlavně posluchačky proti feromonové teorii houfně protestovali. Měli přece své odborné a vysokoškolské vzdělání… a nikomu nedošlo, že je to vzdělání převážně mužské a že tedy školy celá desetiletí své studenty připravují, tak jako generálové svá vojska, na ty minulé války. Jen málokomu vzdělání a kariéra přinesou dlouhodobější spokojenost, a platí to samozřejmě i o ženách. Ty především spolu s možností mít rády svá těla taková, jaká jsou (včetně menstruace), bouřlivě odmítaly i teorii o tom, že láska na první pohled je moderní iluze z dob romantismu nebo z hollywoodských slaďáků.

„Skutečná zamilovanost je pouze past přírody k tomu, abychom byli ochotni se množit a zůstali se svým protějškem alespoň po nezbytně nutnou dobu, tedy v průměru asi dva roky,“ uvádí profesor Weiss. „Což je přesně doba potřebná k seznámení, oplodnění, donošení dítěte a jeho odkojení.“

Hurá a konečně: tohle odborné odhalování jedné z největších lidských iluzí by možná mohlo pomoci nám všem vybřednout z pastí naprogramování, ať už dobou, paradigmatem, módou, strakatými ženskými časopisy či současným moderním porodnictvím. Stále hlubinnější nespokojenost většiny levohemisférově vzdělaných žen pramení, zdá se, i z rozporu mezi evolučními tělesnými a hormonálními cykly na jedné straně a racionální informovaností a kognitivní naprogramovaností na straně druhé.

Vyprchávání hormonální podstaty zamilovanosti by měl nahradit proces její transformace v partnerskou (oxytocinovou) lásku, tedy tím, že partneři jsou spolu a spolu všechno prožívají: nejen dovolené, ale především i krize. V souvislosti s tím musím připomenout interview s ženou jednoho anglikánského a jubileum ve službě Bohu slavícího muže: To jste za těch společných šedesát let manželství ani jednou nemyslela na vraždu? Na rozvod? Zeptal se novinář. Odpověděla: Na vraždu? Častokrát. Na rozvod? Nikdy!

Když zamilovanost přejde, nejeden zamilovaný se sám sebe s údivem ptá: „Kam jsem dal oči, vždyť s tím člověkem nemám nic společného!“ Jen málokdy se totiž stane, že hned napoprvé potkáme toho pravého či pravou. „Proto je lepší počkat, až se hormonální bouře přežene, a pokud je nám i potom s tím druhým dobře, můžeme teprve začít mluvit o lásce, která bývá dobrým základem pro dobré manželství,“ radí profesor Weiss. „Brát se v období akutní zamilovanosti je ten nejhorší hazard!“ varuje.

Drogové opojení zamilovanosti je ale často silnější než jakákoliv varování. Evoluční zadání je nade vše, veškerý racionální odpor je marný, jak by řekli Borgové ze Star Treku. Každý z nás baží po štěstí, což je opět zdařilý trik evoluce způsobený produkcí endorfinů, spouštěnou prostým pohledem na jídlo nebo na zajímavého partnera. Podle studie amerických psychologů Dienera a Oišiho nejvíc spokojenosti ve smyslu štěstí zakoušejí ti, koho v každodenním životě neopouští risk a zvědavost.

„Na lidském organismu se láska vždycky projeví jako stres,“ říká profesor Jan Pirk, přednosta Kardiocentra pražského Institutu klinické a experimentální medicíny IKEM. „Ať už je první, nebo poslední, nešťastná, či šťastná. Spouštěčem syndromu, o kterém se nejčastěji mluví jako o stresové kardiomyopatii, je masové uvolnění stresového hormonu adrenalinu, který se vylučuje v těle při zátěžových situacích a připravuje organismus buď na boj, či útěk.“

Ano, zdá se, že nám nezbývá nic jiného než nebýt líný či zbabělý a tenhle stres lásky riskovat… Zamilovanost je přepychová věc, ale prachy a dlouhodobý, bezpodmínečný a oba partnery lidskostí a vráskami ze smíchu obohacující vztah si za ni nekoupíte…

Holka z Playboye

Právě tak jako je většina současných žen podvědomě a efektivně ovlivněna Hollywoodem a současnými médii iluzí o „romantické lásce“, právě tak jsou i muži – stále efektivněji a právě tak podvědomě – programováni iluzí, které pracovně říkám „holka z Playboye“ (i když správně bych měl napsat „obrázek holky z Playboye“).

Již v dobách, kdy vlastnit tento pánský časopis se trestalo (přesto dvoustrany holek z něj zdobily dvířka převlékacích skříněk většiny mužů nejen v této republice), jsem si všiml, že ty nahé dívky těch nejboubelatějších tvarů nikdy po těle nemívají pihy a už vůbec ne mateřská znaménka či dokonce faldy. Mimochodem, za socialismu se Playboy pašoval, ale lákal neodolatelně a byl čten vskutku velmi hojně. Když jsem na jedné brigádě fungoval jako sekretářka právního oddělení Dovozu tisku, upomínal jsem zaplacení předplatného Playboye mnoha podnikům, ministerstvům a institucím, včetně Akademie věd.

Dnes trafiky a novinové stánky přetékají gigantickými prsy, oči a mozky mužů jsou ukájeny na všechny způsoby, ale jen virtuálně! V reálu se nic moc nezlepšilo a mužové i ženy jsou vzájemně klamaní. Muži a chlapci naprogramovaní Playboyem se totiž ve skutečném životě setkávají s nahotou neupravenou, plnou nevyretušovaných pih, mateřských znamének, vrásek a faldů! Fotografie „holek z Playboyů“ jsou totiž vždy pečlivě aranžované a hlavně upravované, současná technologie digitálního zpracování fotografií umožňuje vytvořit z ježibaby plážovou superstar! Všechny nepovedené záběry, všechny nepatřičnosti lze, na rozdíl od života, vynechat a vyretušovat, a muži, takto dlouhodobě masírovaní ideálem ženské krásy, jsou pak ve skutečnosti často velmi zklamaní: naprogramovaná mysl čekala dokonalou holku, jenže realita je všední a běžná.

Abych ovšem psal „vyváženě“, musím samozřejmě dodat, že i dívka je obvykle notně zklamaná, protože muž vedle ní nejenže není princ na bílém koni, ale ani zdaleka nevypadá jako současní američtí nebo čeští „playboyové“ z filmů, od Jiřího Bartošky přes Martin Maxu až po Richarda Gera či Brada Pitta. Neviním nikoho, jen konstatuji. A ptám se těch, kteří by to měli mít v popisu práce: kde se dospívající dívky mohou dovědět, co to znamená být Ženou, že muži jsou jiní než ženy a že sledování filmů z Hollywoodu může naprogramovat jejich mysl a je samotné k téměř jistému budoucímu mileneckému či manželskému zklamání?

A abychom šli k prapříčině – kde se mají matky budoucích milenců a manželů českých žen dovědět, že jsou to právě ony, kdo „dělají Muže“? Kde se mohou kluci v pubertě dovědět, že ženy jsou naprosto jiné, že mají desetkrát citlivější kůži po celém těle, takže správně a dobře eroticky je pohladit je pro muže věda a námět celoživotní univerzity života?

No a pak přidejme současné možnosti erotických a porno filmů a několik prvních let soukromé televize a jejího (dodnes!) pravidelného sobotního erotického vysílání – a vyjde nám z toho nejen nesoulad mezi očekáváním a následným logickým zklamáním českých žen a českých mužů ze sebe navzájem, ale i skryté příčiny neustále rostoucí agresivity, stále vyššího procenta rozvodů a domácího násilí i rostoucího počtu mediálně úspěšných psychologů a jejich povrchních rad v bulváru tištěném i televizním.

Tím vším ovlivněná mysl takto zpracovaného muže a ženy pak logicky očekává, že zamilovanost (ve skutečnosti hormonální revoluce v těle a dokonalé obluzení mysli) bude věčná. Poté, co jsou muži i ženy vcelku logicky a předpověditelně velmi zklamaní, viní jeden druhou a jedna druhého nebo sami sebe a začnou intenzivně hledat ideální partnerku či partnera, aby byli záhy opětovně zklamáni. Obrázek holky z Playboye (nebo z internetu) je navíc „bezpečný“: nic nechce, a je-li třeba, je vždy po ruce. Jím naprogramovaný muž pak buď vůbec nedokáže „sbalit“ holku, anebo se na její nahotu v reálu vůbec nedokáže podívat: je to na něho až nesnesitelně silné, cítí se ohrožený a bezbranný. A reaguje agresivitou.

Komu to prospívá? Jen výrobcům a prodejcům erotických magazínů, pořadů a pomůcek a majitelům seznamek a seznamovacích pořadů. A kdo spláče nad výdělkem? Všichni ti zklamaní a celá společnost v několika následných generacích. Rozumějme si – nehoruji pro zákaz Playboye či erotických pořadů. Varuji jen před jejich zneužíváním a také před následky, které pro muže i ženy fotografie nahých krásek představují. A přitom by se řeklo: Vždyť je to jen obrázek holky z Playboye.

Chvála dětské svobody

Vždy připravená, chytře a ze zájmem se ptající rozhlasová moderátorka dopoledního Radiožurnálu Lucie Výborná se ve čtvrtek 27. října 2011 vyptávala známého amerického spisovatele Roberta Fulghuma. Ten mimo jiné vyprávěl příhodu z dětství, která ho celoživotně nasměrovala: bylo mu jedenáct a poprvé sám řídil auto. Jeho sestřenice dole mačkala pedály a on kroutil volantem. Tu svobodu, protože nikde poblíž nebyl žádný dospělý, a tu moc jet tam, kam se rozhodl, včetně oné radostné euforie, si navždy zapamatoval.

Právě takováto setkání se svobodou dělají z kluků a holčiček sběratele příběhů a celosvětově známé spisovatele, ale i vědce, malířky nebo režiséry. A je to právě česká většinová zkušenost autoritativních učitelů, pokryteckých šéfů, stran a politiků hrabajících jen na svém smetišti na jedné, a také zásadní nedostatek euforických zážitků volnosti a radosti z dětství na druhé straně, co z tohoto národa udělalo skanzen malosti a oportunismu. A bohužel i většina současných mladých lidí naplno užívá práv na svobodu konzumu a informací, ale bez zodpovědnosti k povinnostem.

Když jsem byl kluk, úkoly jsem si dělal hned o přestávce, abych mohl každý den, dokud bylo vidět, volně a svobodně běhat, hrát vybíjenou a volejbal, v zimě lyžovat, bruslit a hrát hokej a zkoumat přírodu. Kdyby maminky tušily, co tam děláme, hned by nám to zakázaly: zkoumali jsme chrousty a brouky, jedli šťovík a pili z řeky, bojovali v partách pomocí prutů a uhnětených blátěných projektilů velikosti bramborových knedlíků, které jsme švihem vystřelovali na protivníky, a prožívali tytéž okamžiky posvátného vytržení z reality, na jaké vzpomínal Robert Fulghum.

Právě díky prožitku dětského tvůrčího období a díky dvěma třem letům tání cenzury před „bratrskou pomocí“ vojsk Varšavské smlouvy, kdy jsem se nadýchal svobody na dalších jednadvacet let, jsem začal hrát rock. Klukovská svoboda, která čišela z nahrávek Beatles a dalších anglických kluků, kteří si ji taky museli vytrucovat na pokrytecké společnosti svých otců, byla neuvěřitelně infekční. Moje generace, která tehdy dospívala, pak byla i v dalších desetiletích daleko akčnější a nezlomitelnější než ty následující (včetně té současné), které závan téhle „dětské“ a „dospívající“ svobody nezažily.

Když dnes vidím v metru, jak maminka okřikuje jen přirozeně zvědavého chlapečka, nebo plácá přes ruku zkoumavou holčičku, tiše trpím. Trpěl jsem i tehdy, když jsem své dcery vodil na pískoviště a zažíval totalitu dospělých mamin, jež své děti kontraproduktivně peskovaly: dnes už se ví, že jedním z přístupů, který na děti efektivněji působí, je respektovat, ctít a chválit.

Na knihu Jean Liedloffové Koncept kontinua (správně by měl být název knihy přeložen jako Koncept přirozenosti) jsem čekal celá desetiletí. Potvrzuje totiž to, že nejdůležitější instrukcí pro porod, ale i výchovu je nepřekážet (svým tělům, respektive dětem). A nejdůležitějším posláním médií a ženských časopisů by měla být spíše propagace přirozených zásad (ne)vychovávání. Jinými slovy, osobní příklad naučí nejvíc a volnost a dětská svoboda ve formě nezasahování do dětských výprav a pokusů jsou daleko nejdůležitější než co jiného. Naprostý nedostatek respektu k dětské duši toužící po svobodě a vnucování dospěláckých kritérií dětské mysli, to jsou skutečné příčiny neveselého stavu společnosti, která očividně nefunguje.

Uvědomělí rodiče a učitelé to vědí: dítě je ten nejlepší učitel ve škole rodičovství, ne příručky a rady babiček z minulého století. A dítě svobodné ve hře a učení je duchovní mistr: je spontánní právě jako ten, kdo vyluštil kóan a jde ho okamžitě realizovat. Dostaví-li se nápad, je třeba jej okamžitě uskutečnit, bez ohledu na prudérní společenská pravidla. Svoboda ve hře neokřikovaného dítěte je rovna svobodě zenového mistra. A co se v mládí naučíš…

Na druhou stranu nejen láska, ale také jisté nepřekročitelně a důsledně dodržované hranice, to je to, oč ve výchově dětí běží a co se v poslední době označuje jako „laskavá důslednost“. Pavel Kohout něco podobného naznačil ve svém fejetonu (Bojme se populistů, 7. 11. 11 MF Dnes): Je v povaze dětí zkoušet, co si mohou na dospělých vynutit, ale ti, pokud mají všech pět pohromadě, nepořádají doma referenda, nýbrž účelně rozhodují, co je pro potomka dobré, a co škodlivé až zhoubné. Zelenými v letech osmdesátých prosazovaná „antiautoritativní výchova“ vedla často k tomu, že hosté byli dětmi hostitelů taháni za vlasy i nos, a kdo se spratkovi vzpříčil, byl rovnou fašista. Až když ta dítka začala v Berlíně a jinde masově zapalovat auta a drancovat obchody, slavily tichý návrat facky.

Zpátky k Fulghumovi. Volnost, kterou některé chytré maminky (většinou instinktivně) poskytují svým předškolním i školním synům, se nejen jim, ale především dospělým mužům, kteří z nich vyrostou, stonásobně vyplatí. Vždyť přes pedagogické snahy intelektuálněji zaměřených učitelů a politiků, přes dědictví 19. století (vězení ve třídách a zákazy volného pohybu, hraní si a ptaní) se všechno, co se minulí i současní vědci, vynálezci a umělci potřebovali naučit, naučili spíše navzdory škole a autoritám.

Dnes také víme, že inteligence se (na celý život!) získává právě v brzkém zvědavém dětství, do dvou let věku! Tajemství věcí se autoritám vyhýbá… zato je otevřeno zvídavým klukům. Chvalme a umožňujme dětskou svobodu (v rámci laskavé důslednosti).

Chválit neumí

Nejen některé ženy, ale ani většina mužů chválit neumí. Dnes už jsou odborníkům jasnější evoluční i psychické důvody, ale běžný člověk je až příliš hlubinně negativně naprogramován (způsobem porodu, výchovy, druhem školy a vzdělání, i státem, ve kterém vyrostl a žije). Rád bych reagoval na dlouhý rozhovor s původně izraelskou, nyní americkou učitelkou hudby, která se dnes specializuje na tzv. kontaktní rodičovství, Naomi Aldortovou.

Už když před nějakou dobou zaujala nemálo českých žen svou knihou (Vychováváme děti a rosteme s nimi) a teď v květnu 2012 přednáškami v Brně a v Praze, a některé z nich mi poslaly buď oslavnou zmínku, nebo dotaz, jak to tedy je s tím chválením, zbystřil jsem. Letní číslo vynikajícího časopisu Sedmá generace s ní ale přineslo jinak výborný a pro mnohé české ženy inspirativní rozhovor s názvem Radikálně jsme se odklonili od přirozenosti.

Zatímco pro čtenářky Cosmopolitanu a Květů jsou názory a především lektorské úspěchy téhle dětské psycholožky a matky tří synů překvapivé, pro ty, které se na poli přirozenosti přece jen nějak, ať už prakticky či teoreticky pohybují, nejde zase až o takovou novinku. S většinou jejích názorů se dá souhlasit i z pozice téměř celoživotně přirozenost upřednostňujícího komentátora: dítě má pravdu, poslušnost není cílem, důležitá je nezávislost dítěte, spokojené dítě se chová dobře ze své vlastní svobodné vůle. Na co ale musím reagovat, je sedmá teze, že když dítěti pomáháme, ve skutečnosti ničíme jeho sebeúctu, a především osmá teze z devíti (ve zvláštním rámečku otištěných) myšlenek Naomi Aldortové.

Pokusím se rozebrat její teze jednu po druhé: Naomi Aldortová mimo jiné tvrdí, že chválení (dětí) ničí sebeúctu a je druhem manipulace. Že (tím) učíme děti být závislé na mínění druhých lidí, a že tento přístup vnáší do života (chválených dětí) nejistotu.

Naomi může mít s tvrzením, že chválení ničí sebeúctu, pravdu mezi přirozeně porozenými domorodci, nebo Američany, kteří jsou jako národ i individuality až přehnaně sebevědomí. Ale myslím, že tato teze neplatí v průměrné české rodině, kde rodiče (a dokonce již i prarodiče) byli traumaticky porozeni, málo hlazeni a už vůbec ne chváleni. Naopak, správně a hodně chválení kluci pak v dospělosti budou mít dostatek sebedůvěry na celý život (i ve styku s dívkami a ženami) … A co se týká manipulace, základem autorčiny výuky je zřejmě pravdivá a i v USA dosti provokativní teze, že se „na děti díváme jako na něco defektního, co musíme opravit a vycvičit“. Je ale třeba nenechat se bez rozmyslu a znalosti souvislostí ovlivňovat jejími postoji absolutně, jakkoli je většina jejích názorů sympatická.

Nechválené dítě, které si není jisté samo sebou, zoufale chytá informace o sobě a světě odrazem od mínění druhých (kamarádů, vzorů, idolů). Naopak, když dítě od malička chválíme (a hladíme), jeho emoční struktura bude tak pevná a stabilní, že pak v dalším životě vydrží téměř cokoliv. Právě přirozeně chválené děti postupně najdou a opevní svou jistotu, k níž přispívá v krizových chvílích vědomí, že na chválící rodiče je spolehnutí. Jak jinak má dítě poznat a vědět, co je správné… do osmi let dětský mozek nedokáže operovat s koncepcí příčiny a následku, protože příslušná centra ještě nejsou vyvinuta. Naznačuji, že Naomi Aldortová asi umí vychovat americké syny, stejně tak asi umí zájemce naučit hrát na nějaký hudební nástroj, a soudě podle ohlasu prokazatelně umí nadchnout (neinformované a nekritické) české posluchačky i posluchače… ale chválit, stejně jako naši politici, učitelé a bohužel i rodiče, neumí.

Chybějící obliny

Zatímco v70. letech si ještě ženy vycpávaly prsa, v80. letech si začaly vycpávat ramena. Zdůrazňovaly již tehdy ne typicky ženské ana muže tak působící obliny, ale, jak by napsaly učebnice, spíše mužské druhotné pohlavní znaky. Když si dnes prohlédnete kterýkoliv ženský magazín, zjistíte, žeto je jen žensky se tvářící katalog firem vyrábějících vše, co by se dalo ženám vnutit aprodat. Auž téměř povinné nákupní běsnění nasv. Valentýna je dokonalým vítězstvím obchodníků–je nad slunce jasné, žejim nejde onás, aleokšeft.

Pustil jsem si vtelevizi sobotní popolední magazín omódě azjistil jsem to, co vím už odedávna: některé vychrtlé modelky byly skutečně jen jakýmsi chodícím ramínkem našaty, tleskalo se jen módním kreacím. Avšak jakmile nějaká modelka naznačila „obliny“, ať už proklatě odvážným výstřihem, nebo měla alespoň oblý zadeček, nebo měla dokonce nasvět současné módy poněkud větší, čili normální prsa, okamžitě vzbudila zájem nejen smečky fotografů. Právě naoblinách (voblasti vizuální) ana kontrastu tvrdých svalů drsných mužů aměkké ahebké ženské kůže (voblasti hmatu) totiž funguje ono erotické jiskření, zekterého může vypučet sexuální atřeba ipartnerský vztah.

Iposlední průzkum natoto téma prokázal, žetéměř polovina českých mužů by dala jednoznačně přednost ženě se štíhlým pasem, širšími boky avětším poprsím. Jenže to, co módní návrháři aobchodníci lidem pomocí velmi propracované strategie (módních časopisů, čtvrtletního rytmu nových kolekcí, výrobou hvězd, slavných modelek ajejich skandálů) stále úspěšněji vnucují, není to, co se mužům přirozeně líbí! Obliny zcela chybí! Obrázky zčasopisů jsou dokonalou ukázkou orwellovsky panující, módou zmámené kontraproduktivnosti, kterou mám namysli. Vychrtlé dívenky smódními kalhotami, které vizuálně dokonale (z)ruší oblost boků, postrádá jedinou muži tak oceňovanou křivku! Jejich téměř anorektická těla žádného skutečného muže snad ani vzrušit nemůže!