Neil Richards a Matthew Costello 

Výstřel ve tmě 

Vraždy v Mydworthu 

Originální název: Mydworth Mysteries – A Shot in the Dark 

Vydáno u beTHRILLED, Bastei Lübbe AG, Köln 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln 

Translation © Tomáš Butala, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2517-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-2518-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

VRAŽDY 
V MYDWORTHU 

Případ pro lorda a lady Mortimerovy 

Okouzlující dvojice vyšetřovatelů, neobvyklé zločiny, rychlá auta, elegantní šaty a kouřící revolvery – to jsou Vraždy v Mydworthu, nová série Matthewa Costella a Neila Richardse, autorů úspěšné britské série Vraždy v Cherringhamu. Sir Harry Mortimer, bývalý špion ve službách Jeho Veličenstva, pátrá spolu se svou překrásnou manželkou Kat, která se dokáže postavit každému padouchovi! Vraždy v Mydworthu jsou napínavou cestou v čase do Anglie dvacátých let – pro fanoušky seriálů Babylon Berlín, Panství Downton anebo Vražedných záhad slečny Fisherové.

HLAVNÍ POSTAVY 

Sir Harry Mortimer (32) se po delší době vrací zpátky do Anglie, do svého rodiště Mydworthu. Potomek bohatého šlechtického rodu bojoval za války jako pilot a poté deset let pracoval oficiálně v diplomacii, ve skutečnosti však působil v britské tajné službě. Při jedné misi v Káhiře se setkává s krásnou Američankou Kat Reillyovou, která rovněž pracuje pro svou vládu v utajení. Zamilují se do sebe a po bouřlivé romanci se vezmou. Nečekaný pár se rozhodne přesídlit do Anglie, usadit se a vést poklidnější život. Ale zatímco plány jsou jedna věc, realita je trochu jiná…

Kat Reillyová (32) pochází z jiného světa než její šlechtický manžel. Narodila se v New Yorku a vyrůstala ve skromných poměrech v Bronxu. Je však houževnatá, inteligentní a činorodá. Vybojuje si stipendium na univerzitě, za války pracuje jako zdravotní sestra na francouzských bojištích a později ji do svých služeb zláká americké ministerstvo zahraničí. Její břitký humor a moderní názory vnesou do ospalého Mydworthu čerstvý vítr. Ovšem na svou roli lady Mortimerové si musí teprve zvykat…

Prolog 
Sussex, Anglie 1929 

Lady Lavinia Fitzhenryová otočila stránku. Četla nový román toho Američana – Hemingwaye.

Přišlo jí to vtipné, číst knihu od někoho, koho osobně zná, a dokonce s ním vypila nejeden drink.

Seděla ve své posteli, sídlo Mydworth Manor odpočívalo v klidu a pokoji, služebnictvo se dole tiše věnovalo své večerní práci.

Za takových podmínek byla četba učiněným potěšením.

Lavinia si s sebou nahoru vzala sklenku portského, ale ta už byla bohužel prázdná. Navíc už bylo dost pozdě, pomalu čas zhasnout světlo. Nazítří ji čekal den plný zařizování, protože brzy měli z Londýna dorazit hosté na víkend.

Jak se na to těšila! Konverzování, hudba a před večeří vždycky koktejly!

Odložila knihu na noční stolek a zhasla lampičku. Ložnice se pohroužila do tmy a Lavinia si v hlavě všechno plánovala a už u toho pomalu usínala. V tu chvíli…

Nějaký šramot. Otevřela oči.

Znovu ten zvuk: nějaké zadrnčení. Ne v její blízkosti, ale určitě na opačném konci široké chodby tady v prvním patře.

A znělo to jako dveře nebo okno rozvibrované poryvem větru. Až na to, že tohle byla klidná noc, venku se nepohnul ani lísteček.

Už zase! Tentokrát hlasitější šramot.

Lavinia neměla ve zvyku sedět na místě a vyčkávat. Celý život k věcem, které jí naháněly strach, přistupovala osvědčeným způsobem: jestli se něčeho bojíš, postav se tomu čelem.

Zase rozsvítila, hbitě vylezla z postele, oblékla si župan a vyšla na chodbu.

Setrvala bez hnutí před svou ložnicí a naslouchala. Ten hluk se již neozval.

Zvolna se vydala tmavou chodbou a napínala uši. Minula široké schodiště vedoucí do vstupní haly, v níž celý večer plálo světlo – hřejivé a konejšivé.

Pokračovala k řádce pokojů pro hosty, do nichž se za pár dní měli nastěhovat očekávaní návštěvníci.

Tam se zastavila. Všude ticho.

Čas vrátit se do postele, pomyslela si lady Lavinia a otočila se.

Něco luplo. Ostrý, suchý zvuk něčeho, co zacvaklo v pokoji hned vpravo před ní.

Dveře byly zavřené.

Pochopitelně byly zavřené – tak to přece mělo být. Tyto pokoje byly už několik dní uklizené a připravené. Lavinia vzala za kliku. Zastudila ji v dlani.

Pootočení koulí, cvaknutí a dveře se otevřely. Tiše vešla do pokoje.

Její oči si již přivykly na šero, takže ani nemusela rozsvěcet, aby zjistila, že zde je všechno v pořádku.

Dveře šatny byly napůl otevřené. Lavinia z této místnosti ucítila sotva patrný závan chladného vzduchu. Chlad, který tam nepatřil.

Dlouze se nadechla, otevřela dveře úplně, vešla dovnitř a uviděla… že okno je otevřené dokořán. Popošla k němu, aby jej zavřela a ukončila toto noční dobrodružství.

Když zavírala okno, shlédla dolů na trávník. Mezi mraky vykoukl měsíc.

A Lavinia strnula.

Od domu směrem k lesu zvolna kráčela nějaká postava.

A zatímco ji pozorovala, postava se zastavila. Otočila se. Vzhlédla k ní vzhůru…

Laviniino srdce, které doposud bilo klidně, se rozbušilo. Odstoupila od okna, horečně přemýšlela, jak by se to celé dalo vysvětlit. Na nic nepřišla.

Vrátila se k oknu a vyhlédla ven.

Nyní ji při pohledu do tmy přepadla zlá předtucha.

Pocit, že tento víkend to nebude až tak zábavný…

1 
Návrat do Anglie 

Kat Reillyová se dívala, jak si její manžel Harry cloní oči proti večernímu slunci a sleduje vykládání trajektu u newhavenského mola. Znala jej dost dobře na to, aby poznala, že si dělá starosti.

Pýcha Sussexu přistála s hodinovým zpožděním a ve zmatku, který nastal, když se snažili loď obrátit, Kate viděla, jak ze sítě vyklouzla bedna s částí drahocenného nákladu a roztříštila se na nábřeží.

Zatímco parník chrlil k nebi mračna černého dýmu, po přístavišti se hemžila nákladní auta, koňské povozy i ruční vozíky, cestující pokřikovali a celníci se to celé snažili dirigovat.

Tolik ke slovutné anglické zdvořilosti a taktu, které na své první cestě do Anglie očekávala!

Musela však uznat, že sir Harry Mortimer zůstával jako vždy tím klidným, neochvějným britským gentlemanem – vysoký, štíhlý, černé vlasy delší než obvykle, sako s nedbalou elegancí přehozené přes rameno, bílá bavlněná košile a k ní jasně rudá kravata. K dokonalosti mu chyběla už jen tenisová raketa.

Anebo snad… pálka na kriket?

Otočil se k ní. „Hmm… půjdu si na chvilku promluvit s těmi hochy támhle. Aby si, ehm…“

Usmála se na něj.

„A jak to chceš udělat?“

Harry se podmanivě usmál a pokýval hlavou. „Myslíš, že mou radu nepřijmou s povděkem?“

„Ale jistě, s otevřenou náručí, o tom nepochybuj. Anebo se zaťatými pěstmi.“

„Jenomže jde o moje auto, které ta parta za okamžik vyklopí na přístaviště.“

„Tvoje auto?“

„Ach, pravda, promiň. Síla zvyku. Chci říct: naše auto. Bugatti to sice není, ale moc mi na tom alvisu záleží.“

„Hodně štěstí. V New Yorku si to s přístavními dělníky každopádně nikdo rozházet nechce.“

„No, myslím, že na téhle straně Atlantiku jsme poněkud civilizovanější, ne?“

„Civilizovanější? Je devět hodin a já pořád čekám na kávu, kterou jsi mi slíbil.“

„Co kdybychom cestou zastavili v nějakém hostinci a oslavili můj návrat do vlasti a tvou první návštěvu Anglie bohatou snídaní?“

„Vy tu máte i chudé snídaně?“

„Pořád zapomínám, že ještě neznáš všechny naše výrazy. Myslím tím něco jako opulentní. Se vším všudy.“

„To zní dobře.“

Zazubil se na ni a ona se za ním dívala, jak jde k muži v čepici a modré kombinéze. Podle toho, měl zapřené ruce v bok, to musel být nějaký předák – nebo jak se tady říkalo člověku, který má hlavní slovo.

Harry gestikuloval směrem k jejich vozu, překrásnému, ušlechtilému exempláři anglického automobilového konstruktérství, jenž se právě v tu chvíli vynořil z nákladového prostoru a povážlivě se houpal na lanech a řetězech.

Muž v čepici přikyvoval. Neusmíval se. Kat ovšem předpokládala, že Harry dělá přesně to, co u něj už tolikrát zažila. Pár vhodně formulovaných slov a lidé mu najednou chtějí ochotně pomáhat.

Kat si nebyla jistá, jestli se představil jako „sir“, přemýšlela však nad tím, jestli by tyhle nesmysly s lordem a lady u přístavních dělníků padly na úrodnou půdu.

Harry se k ní vrátil. „Všechno je náramné, ehm, chci říct zařízené. Právě jsem mu vysvětlil, co se pod tou plachtou skrývá, a ptal jsem se, jestli už někdy vykládali takový vůz.“

„A co ti řekl?“

„Evidentně dává přednost značce Bentley. Nebo Rolls-Royce, když to musí být. Na druhou stranu říkal, že proti zkušební jízdě nic mít nebude, pokud mu ji nabídnu.“

„Vtipálek, co?“

„Velice zemitý.“

„Hmm, já bych mu prostě podstrčila nějaké peníze.“

„No jistě, to jsem si mohl myslet. To by tady nefungovalo. Ostřílenému profesionálovi jako je on? Chápal by to jako urážku.“

O tom Kat pochybovala. Deset let na amerických velvyslanectvích od Istanbulu po Tokio ji poučilo o jedné věci: stačí hrst dolarů a všechno na světě se dá snadno zařídit.

Ohlédla se a viděla, jak se jejich sportovní vůz ladně snáší na molo. A především zvolna, jak spokojeně konstatovala. Nyní už tedy nebyl důvod k obavám.

Otočila se zase na Harryho, který sledoval, jak se vykládají bedny s jejich majetkem. Ty pak měla dodávka odvézt do Mydworthu.

A potom měli odjet do svého nového domova i oni. Tedy pro Kat byl nový, pro Harryho nikoliv. Ten v Mydworthu vyrůstal a znal tento svět bez ohledu na to, jak dlouho byl pryč.

Harry se o vykládku najednou přestal zajímat.

„Hmm,“ zabručel.

„Co se děje?“ zeptala se, když si všimla, jak hledí k místu, kde se řadila auta s drožkami a vyzvedávaly cestující.

Stálo tam elegantní auto. Nebylo to taxi, nýbrž vozidlo, z nějž vyzařovala serióznost. Vystoupil z něj muž v uniformě řidiče, který se zadíval jejich směrem.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se manžela.

„To nevím. Ale myslím, že to brzy zjistíme.“

Řidič v ruce držel bílou obálku. Kráčel přímo k nim.

Ne, prakticky běžel.

Harry si nemálo zakládal na své intuici. Dobře mu posloužila v osmnáctém roce nad Belgií a také při různých misích v cizině ve službách ministerstva zahraničí.

Už několikrát jej zachránila před vážnou úhonou. A jednou dokonce i před smrtí.

Nyní mu tento šestý smysl signalizoval, že obálka, již mu ten člověk nese, patrně neobsahuje žádné dobré zprávy.

„Sir Harry Mortimer?“

Nebyla to ani tak otázka jako spíš sdělení.

Harry stroze přikývl. Všiml si, že Kate všechno se zájmem sleduje. Beztak jí vrtalo hlavou, o co se může jednat.

Šofér podával Harrymu obálku. „Naléhavá zpráva z Whitehallu, sire. Mám počkat.“

Harry převzal obálku a zdrženlivě se usmál na Kat.

„Počkat? A na co?“

Vysunul zastrčenou, avšak nezalepenou klopu obálky a vyjmul list papíru. Znal jak hlavičku, tak adresu. Zpráva byla žalostně krátká, nicméně velmi jednoznačná.

„Co je to, Harry?“

Neuniklo mu, že manželka zní poněkud znepokojeně. Když se blížili k přístavu v Newhavenu, Harry jí líčil, jak bude vypadat společný život v jeho zemi. „Už žádné kočování z místa na místo,“ prohlašoval. „Poklidná práce z kanceláře ve městě, pár dní v týdnu za kancelářským stolem, oběd v klubu a o páté jsem doma, žádné krkolomné akce.“

Na což odpověděla: „O tom si dovolím pochybovat.“

Dlouze se nadechl a uvažoval, jak by se mohl vyvléct z toho, co po něm tento dopis žádal.

Žádné řešení se nenabízelo, a tak se otočil na Kat.

Poznala mu na očích, že nemá radost. Přečtení dopisu mu trvalo jen několik vteřin, ale ať v něm stálo cokoliv, jejího manžela to nepotěšilo.

„Naléhavá porada. Zní to trochu zběsile, ale zjevně mě na ní chtějí.“

„Ach tak? Kdy?“ zeptala se. Ačkoliv s ohledem na přítomnost řidiče si mohla odpověď domyslet.

„Teď hned, jak se zdá.“ Zamával papírem. „Píše se tu něco o krizi a pánové z ministerstva takovými výrazy obyčejně spíš šetří, takže…“

„Teď?“

Rozhlédla se a viděla, že v tu vteřinu jejich alvis dosedl na molo. Dva muži z něj začali odvazovat těžkou plachtovinu, která vůz chránila během plavby. Na slunci se zaleskl kousek laku v barvě britské závodní zelené.

„Máme přece společně odjet do našeho nového domova, nebo ne? Všechno ostatní nám odvezou náklaďákem.“

„No, víš, čistě teoreticky jsem pořád ve službách Jeho Veličenstva.“

„Ano a měl ses hlásit do služby za několik týdnů. A ani ne na plný úvazek.“

Harryho pohled odtěkal kamsi doprava. Jeho nešťastný výraz málem přiměl Kat k rezignaci. Málem.

„Řekni tomuhle milému pánovi, že máme k zařizování svoje vlastní věci. Můžeš se s nimi setkat zítra.“

Harry udělal něco, čím vždycky ukončoval jejich malé názorové neshody.

Vykročil k ní, usmál se decentně, ale velmi srdečně – přesně jako toho silvestrovského večera na britské ambasádě v Káhiře, kde se seznámili. A položil jí ruku na rameno.

Na okamžik se v celém přístavu nacházeli jen oni dva.

„Já vím. Ale co kdyby šlo o tebe? V New Yorku? Nějaký chlápek z ministerstva?“ Odmlčel se, dlaň stále na jejím rameni, a Kat věděla, jak to dopadne. „Co bys dělala? Co bys mohla dělat?“

Pozvolna mu úsměv oplatila a popleskala ho po ruce na svém rameni.

„V pořádku, Harry. Já to chápu. Povinnost volá.“

„Přesně tak. Za krále a vlast. Nepřísluší nám vyptávat se na důvody. A neboj se, do města pojedeme limuzínou a Alfie nás sem po poradě zase přiveze.“

Alfie musel být někdo další z Harryho života, koho zatím neznala. Jeho důstojnický sluha z války.

Někdo, kdo byl, jak Harry říkal, absolutně loajální a udělal by pro něj cokoliv, dokonce jim zařídil i jejich londýnský byt.

„Maximálně několik hodin, potom se sem vrátíme, vyzvedneme auto a pojedeme. S trochou štěstí už bude po krizi.“

Takže tohle byl Harryho plán. Kat však nikdy nebyla příznivcem vyčkávání a otálení. Ne když bylo co zařizovat.

„Ne,“ řekla s úsměvem. „Já mám lepší nápad.“ Nyní přišla řada na Harryho, aby projevil údiv.

„Opravdu?“ Kat přikývla.

2 
Sussex Downs 

Harry znal Kat natolik dobře, aby věděl, že má o většině věcí své vlastní představy. A že se nikdy nerozpakuje je vyjádřit.

„Nastup do toho auta, jeď do Londýna a jdi na tu poradu,“ řekla. „Vyřeš krizi.“

Zasmál se. „My tady máme sklony k tomu dávat si s řešením krizí na čas.“

Podíval se po čekajícím řidiči a pak na nákladní automobil naložený jejich zavazadly, který se právě rozjel.

„A já,“ pronesla Kat zvolna, „pojedu k nám domů.“ To jsem mohl tušit, pomyslel si Harry. Alvis…

„Ano, ehm… dobře. „Jenže má se to tak, Kat…“ Hleděla na něj svýma neuvěřitelně modrýma očima.

„Zdejší silnice jsou ďábelské,“ řekl. „Příšerné úzké, rozumíš? A každou chvíli tady máme ty zapeklité tunely a taky železniční mosty, víš? Jen jeden jízdní pruh pro oba směry. Člověk tady riskuje krk…“

Kat mu položila dlaň na paži. Tímto dotykem už diskuzi prohrál.

„Harry, já jsem jezdila na venkovských cestách kolem Káhiry, Istanbulu a Říma. Myslím, že si poradím i na vašich silnicích. Mapa je v přihrádce, že?“

Přikývl, ale usoudil, že to stojí ještě za poslední pokus. „A jezdíme vlevo. Jezdilas někdy vlevo?“

„Vlevo, vpravo, v tom přece není žádný rozdíl, ne? K domu trefím. A dohlédnu na to, aby všechno správně vyložili a rozmístili. Možná se taky seznámím s tou hospodyní, o které tolik básníš.“

„Naše milá Maggie. Tu si oblíbíš.“

„Určitě si ji oblíbím. Takže jsme domluvení.“

Harry se nehnul z místa. Párkrát na zdejších silnicích viděl zbloudilé Američany. Děsivý pohled.

„Ale na venkově jsou živé ploty a víš, existuje určitý protokol, kdo koho pouští…“

„Protokol? V protokolech se vyznám.“

Přišla těsně k němu a ztlumila hlas. Hlas, který mu připomněl jejich první setkání. Když se do ní zamiloval.