Josef Pavlín

Stará vražda nerezaví

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Josef Pavlín, 2026

Obálka © Ivana Vaszily, 2026

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-2519-3 (epub)

ISBN 978-80-279-2520-9 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Věnováno B. H. ze Žižkova

Autor musí s lítostí prohlásit, že při psaní této knihy bylo ublíženo jednomu zvířeti. Laskavostí jistého zločince z povolání však byl uveden do pohybu řetězec dějů, na jehož konci neušel původce podlého týrání zvířat zaslouženému trestu. Holofernes se zcela uzdravil a nyní vede spokojený život. Pokud je třeba, stále statečně tasí drápy na obranu své či Pavlíniny bezpečnosti.

Jednající osoby a děje jsou smyšlené, podobnosti čistě náhodné.

1

Ráno pršelo, padal příjemný jarní déšť a vůně vody zalétla otevřeným oknem do kuchyně našeho bytu. Už brzy ráno jsem kmitala od sporáku k lednici, míchala vajíčka na špeku a nasucho opékala v toustovači dvě topinky z bio chleba. Nasucho, protože cholesterol z vajec a slaniny je pro jednoho mužského v nejhorších letech právě tak dost na jednu denní dávku, jak říkával manžel a já souhlasila. Ale málo na dávku smrtelnou, říkám já. Teď.

Bylo šest a nevím, jak pro koho, ale pro mě to tedy zatraceně brzy je. Nic zatím nenasvědčovalo skutečnosti, že do večera dnešního dne se zhroutí nebesa, zaniknou světy a skála štěstěny spadne na hlavu bláznovu. V běhu kolem kuchyňské linky jsem si usrkla z hrnku hořkého čaje. Protože jak jinak než bláznem byste nazvali ženskou, která připravuje manželovi – ještě stále spokojeně rozvalenému v posteli – snídani na vidličku. Ačkoliv už měla být na cestě do práce. Ačkoliv sama ráno nemůže pozřít ani sousto. Jo, já jsem byla ten cvok a jsem pořád, akorát moje cvokatění se už naštěstí projevuje jinak.

Vypnula jsem plotýnku, nechala vajíčka dojít, aby byla usmažená, ale ne vysušená, to muž nemá rád. Zabalila jsem nerezový rendlík do čisté utěrky, položila ho na tác spolu s topinkami, slánkou, pepřenkou, načatou skleničkou v létě vlastnoručně zavařené jahodové marmelády (nedostižný recept po babičce), vidličkou, lžičkou a hrnkem bílého kafe, v němž dvě kostky už rozmíchány ochucovaly roztok. Z pouhého výčtu obsahu podnosu si můžete udělat obrázek, jak velká… naivka jsem byla. V mých letech. Od té doby uběhlo pár měsíců a já poznala, že hloupost se věkem neměří, neboť pro nás všechny platí zlaté pravidlo, které zní: Mladý blbec rovná se o něco později starý blbec.

Pinožila jsem se v kuchyni, tak jako každé ráno už dvanáct let. Miláček pracuje od devíti, bude mít dost času si snídani vychutnat. Popadla jsem tác a loktem bezhlučně otevřela dveře do pokoje. Mohla bych s tím už vystupovat ve varieté. Rychle jsem přešla místnost a postavila jídlo na stolek vedle postele. Blažej už nespal a rozkošnicky se protáhl: „Á, naše hospodyňka! Bude to ještě horký!“ postěžoval si s pohledem na tác a natáhl po mně ruce.

„Pospíchám!“ snažila jsem se vymanit jeho chapadlům. Na tohle vážně nemám čas!

Sedl si na posteli a položil bosé nohy na koberec.

„Ále, Pipko!“ protáhl. Nesnáším, když mi říká Pipko. Nesnáším taky, když spěchám a… Nadzvedl se, aby na mě dosáhl, a silou si mě přitáhl blíž. Zajel oběma rukama do mých vlasů a vytrvalým a pevným tlakem mi začal sklánět hlavu. Jak tohle nenávidím! Důrazná síla jeho paží a prstů mě donutila pokleknout na kolena. „Pipko,“ řekl chraplavým hlasem a táhl mi hlavu stále níž. Proč jsem ho poslouchala? Proč jsem mu nikdy neřekla, co se mi nelíbí? Proč jsem mu alespoň jednou za celé manželství neotloukla ten kastrůlek o jeho krásnou palici? I když nakonec přece jen… Po chvilce slastně vydechl a já vstala. Znovu se učesat a vyčistit si zuby, kabelku, klíče, boty, honem! Na refýži jsem zjistila, že mám na pravém koleni na punčocháčích díru a od ní jako žebřík puštěná oka. Dlouhý žebřík. Takhle začaly katastrofy onoho osudového dne.

2

Do práce jsem se přihnala samozřejmě pozdě, a ještě ke všemu se přímo u zapisovací knihy bezcílně klátila vedoucí našeho oddělení, zvaná Kudlanka Bezbožná, a čekala na svou oběť. První část její přezdívky byla bezchybným dílkem lidové slovesnosti, protože celkem přesně vystihovala dojem, kterým má šéfka působila. Postavu sice měla zdravě oplácanou, ale paže i nohy vynikaly přehnanou hubeností, vypadaly delší, než byly, a dělaly by čest každé anorektické modelce. Podobnost s přerostlým hmyzem umocňoval podlouhlý obličej s neustále dravým, dychtivým výrazem a úzká, pevně semknutá ústa.

„Vypadá, jako by každou chvíli chtěla někoho sežrat,“ popsala ji barvitě, ale trefně moje mladší spolupracovnice Irma Veselá. Kudlančinu postavu zdobilo hrotité, gravitaci ani času nepodléhající poprsí. „Silikony,“ zhodnotila vnady lapidárně Irma, když se jednou u příležitosti podnikového večírku o Kudlanku přesně řízenou shodou náhod otřela. „Tvrdý a dřevnatý jak kubánský pomeranče,“ upřesnila, ačkoliv nemohla kdysi populární ovoce zdaleka pamatovat. Přízvisko Bezbožná dodala Kudlance sama Irma, která oplývá mimořádně vyvinutým smyslem pro všechno, co může i jen vzdáleně připomínat sex.

„Brousí generálního,“ osvětlila Irma mé nechápavosti a během času se ukázalo, že lokátor sexu mé kolegyně pracuje bezvadně.

Jednoho památného dne před asi půl rokem se totiž do mé a Irminy kancelářičky znenadání dostavila důchodkyně, vypomáhající na půl úvazku v podatelně. Měla líce zarudlé rozčilením a v očích onen podivný divoký lesk, který provází každý parádní podnikový drb – sólokapr. Hrozilo, že návštěvnice exploduje, proto jsem ji povzbudila čerstvým turkem, a ve chvilce jsme s Irmou znaly celou senzační pravdu.

Dáma tehdy nesla generálnímu poštu, v předpokoji u sekretářky nikdo. Vydala se neohroženě dál, a protože táhla kromě dopisů i lehký, ale poměrně neskladný balíček, zaklepala jen halabala, nevyčkala vyzvání – „Já beztak špatně slyšim, víte?“ – a vpadla dovnitř. Generální seděl důstojně za stolem, ve tváři zasněně státotvorný výraz. Vtom se ozvala dunivá rána, protože Kudlanka, která klečela pod psacím stolem, se lekla a třískla hlavou zespodu do stolní desky. Babča poštovní se vyděsila neméně a upustila dopisy i balíček. Nepříjemně překvapený generální k dění přispěl památnou, vše vysvětlující větou, která vzklenula oblouk duhy mezi historií a současností a spojila v jeden skvělý celek dvě nespojitelné veličiny; pravdu a lež: „Soudružka Kudlanková hledá pod stolem pero.“

Irma vyprskla smíchy a hlt kafe, který právě měla v puse, vyletěl otevřeným oknem do dvora. Ještě že nemáme okno do ulice.

Poštovní úřednice se zvedla. „Já tohle nemám zapotřebí, já mám svůj důchod!“ U dveří se otočila: „A holky, ale tohle už si nechte pro sebe! To je listovní tajemství!“ Čímž nám dala jasně najevo, že na předchozí zprávy se embargo nevztahuje, a pokračovala: „Jak jsem nakvap tu ouřadovnu vopouštěla, šlápla jsem omylem na balíček, co mi prve upad na zem. Puknul jak suchej žalud. Úplně jsem zděšením ztuhla! Byly vám v něm dvě takový ty hračky pro mužský, nafukovací panny, ale zatím vyfouknutý. Černá a bílá!“ S tím kontrastním tvrzením nás opustila.

Plácla jsem Irmu párkrát po zádech, aby se přestala dusit. Nabrala dech: „Každopádně teď víme, že generál není rasista.“

Tedy s touhle šéfkou jsem se dneska hned po ránu střetla u pozdního zápisu. Další příjemnost.

V kancelářském kutlochu pod střechou jsem zchváceně dopadla na židli.

„Těžký ráno?“ zeptala se Irma. „Koukám, že hodně těžký,“ odpověděla si sama a připravovala hejblátka na dvě kafe.

Sjela jsem po jejím pohledu na svou blůzu a zrudla jak vlajka bývalé světové velmoci. Irmě zkrátka nic neunikne. Snažila jsem se kapesníkem vyčistit flek a vděčně přijala hrnek kafe.

„Jsi tak chytrá ženská, a přitom úplně blbá,“ zhodnotila spolupracovnice míru mé inteligence. Neurazilo mě to, Irma je přírodní pohroma, která nešetří nikoho, sebe nevyjímaje. Asi před rokem, krátce potom, co do podniku nastoupila, jsme se spolu lehce nalízly a já si postěžovala. Nelituji toho, tohle zkušené děvče s dokonalým sexuálním radarem by mě asi dřív nebo později prokouklo. Teď se tvářila bojovně: „Proč to děláš, když je ti to protivný? Proč mu to neřekneš? Copak jsi bílá otrokyně? Proč ho nekopneš do k–“

„Já vím,“ přerušila jsem ji, „ale to máš těžký…“

„Houby těžký! Když už se něčeho takovýho dopouštím, tak jen proto, že já chci, že já na to mám náladu! Chlap to má jako odměnu! Ale takhle? On je dorůžova zrelaxovanej a ty můžeš jít do práce? To jseš u mě…“ tentokrát se zarazila sama. „Promiň!“

„Nic se nestalo, vážená bojovnice za práva žen,“ ujistila jsem ji, byla jsem ostatně na její vášnivé výlevy zvyklá. A co víc, časem mi docházelo, že ta potrhlá holka s růžovými vlasy, cvočky zapracovanými v kožené bundě a v martenskách má v lecčems pravdu.

Mlčky jsme pily kafe. Irmin piercing v jazyku chvílemi cinkl o hrnek. Přemýšlela jsem o tom, jak je tahle o polovinu mladší dívka jiná než já, sebevědomá a suverénní. Ovšem možná bych taky byla sebevědomější, kdyby mi za zády stál štědrý milionářský tatík, který by všechny moje vylomeniny považoval za roztomilé dětské lumpačinky… Momentálně prý byl stařík – rozumějte přibližně asi mého věku – podle Irminých referencí celý radostí v horečkách ze skutečnosti, že dceruška už rok chodí do práce. Po několika excesech, v nichž hrály roli paragrafy za měkké drogy, napadení veřejného činitele a výtržnictví, žila moje kolegyně nudným životem pracující ženy. Radostně se mi svěřila, že minulý týden vylezla na střechu nechvalně proslulé vily Renáta, ale pouze proto, aby morálně podpořila staré kámoše ze squatu. Jenže pak se bála slézt.

„Víš, Pavlíno, ale ten hasič, co mi pomáhal dolů, byl fakt docela dobrej samec!“ tvrdila mi nadšeně. Nepochybovala jsem o jeho kvalitách, ona je určitě schopna je bezpečně rozeznat i během cesty po žebříku. Notabene když vůbec nehořelo.

„Stařec zas histórii vyžehlil,“ povzdechla si poněkud zklamaně delikventka, „dal ňáký šušně hasičský nadaci.“ Naše prodejní oddělení se zahalilo do zadumaného mlčení a vůně kávy. Náhle a bez klepání se rozlétly dveře tak prudce, že třískly o stěnu. „Nezdá se vám, že na přestávku je trochu brzy? Máte už hotovou tu Vídeň?“ Kudlanka se chvěla žádostivostí někoho sežvýkat a její přední nohy se několikrát obtáčely kolem šanonu s nápisem PRODEJE, který tiskla na svůj vyztužený hrudník. Zelený sexy svetřík naléhavě potvrzoval vhodnost přezdívky.

„Samozřejmě,“ podala jsem šéfce papírové desky.

Místo poděkování zelený hmyz zaskřehotal: „Aby to zas nebylo samá chyba jako minule!“

Potlačila jsem chuť jí říct něco ostrého. „Samá chyba“ v minulém, poměrně obsáhlém spisu bylo malé vé ve slově Vánoce. Bezbožná naprázdno zacvakala kusadly a odešla.

„Trhni si těma drátama do betonu, co máš místo nohou, a konečně vymázni,“ pravila Irma sladce k ještě nedovřeným dveřím.

„Prosím tě, alespoň vždycky počkej, až zavře dveře,“ varovala jsem Irmu. Zbytečně, jako pokaždé.

„Za smutnou skutečnost, že jí rodiče pořídili rozdílnou sadu končetin a těla, bych ji mohla politovat,“ ozřejmila mi kolegyně svoje komplikované pocity. „Ale fakt, že je to povahou mrcha, mi v lítosti poněkud brání.“ Vzdorně dodala: „Stejně jí jednoho krásnýho dne řeknu něco výživnýho do vočí!“

Ani jedna z nás netušila, že zmíněný „krásný den“ se dostaví už za slabé tři hodiny.

Pilně jsme pracovaly, dokud nenastal čas na kratší přestávku a další kafe. „Stejně vaříš lepší než já,“ poťukávala Irma slastně okovaným jazykem o lžičku.

„To dělá dlouhá praxe,“ odpověděla jsem „léta v kanclu i v domácnosti…“

Myšlenky mi samy odbočily k mému stále podivnějšímu bezdětnému manželství; časem se nějak podivně zepsulo a změnilo. Možná jsem se změnila já. Blažej má sice svoje mouchy, ale to já určitě podle něj také, drásala jsem se sebemrskačsky. Možná za debakl našeho manželství můžou rodiče manžela výběrem jeho křestního jména. Možná se tchyně zhlédla v prapůvodním seriálu Nemocnice na kraji města… A třeba mi cvaklo v hlavě.

Do pochmurných úvah přiložila svoje polínko Irma, vedená svým neobvyklým citem šlápnout vždycky do ještě vlažného kravince: „Proč vlastně nemáš děti, Pavlíno?“

Naštěstí jsem se s tímhle problémem během času vypořádala, takže jsem, aniž bych tloukla hlavou do zdi, klidně odpověděla: „Prostě je mít nemůžu. Obcházela jsem doktory hned v prvním roce manželství.“

„Tys je obcházela?! A co pan Zázračný? Přesvědčili jste se vůbec, jestli může mít děti on?“ dotázala se bojovně Irma.

Kdybych chtěla být upřímná, odpověděla bych, že nepřesvědčili, ale místo toho jsem řekla: „Je to, jak ti říkám. Dějou se horší věci. Mohla jsem třeba povít stejně zvědavého spratka, jako jsi ty!“ vyjela jsem.

„Máš bod a lepšíš se,“ ocenila se smíchem zásah. Moje dloubnutí nezabránilo, aby nepokračovala v rozumování:

„Všechno se svede na ženský. Podívej se na chlapy!“

„Dívám se usilovně při každé příležitosti,“ pokusila se jsem marně rozhodit její myšlenkové pochody. Málo platné.

„Diví se někdo, že některý nemaj děti? Nediví! Dokonce se nikdo nepozastaví ani nad tím, že mnohý děti maj a kašlou na ně, starost hoděj na ženu a odejdou středem. Pch, prej páni tvorstva! Blbí sobci to jsou!“

Možná právě proto je tvorstvo takové, jaké je, napadlo mě. Nic moc.

Chtěla jsem se Irmy zeptat, jestli její zaujetí vychází ze všeobecných poznatků, nebo snad má, probůh, osobní podklady, ale zase se zjevila Kudlanka Bezbožná. Oproti obvyklému vpádu stylem nájezdu Huna, Biče božího do střední Evropy vešla tentokrát tiše, dokonce jemně stiskla kliku, takže nespadl ani gram omítky z okolí zárubní. Nevím proč, ale poznala jsem, že se něco stalo ještě před tím, než promluvila.

„Obchodní končí,“ pronesla pohřebním hlasem.

„Zrušili celé naše oddělení, agendu komplet převedou do Mukačeva. Od příštího měsíce.“ Zadrhl se jí hlas; poprvé za dobu, co jsem ji znala. „Všichni máme výpovědi pro nadbytečnost… i já,“ dodala, aby zdůraznila předchozí „my“.

Roztřásly se mi ruce.

„To mě teda po…“ nedořekla překvapená Irma. Hned ale nabyla obvyklé praktičnosti: „Když se teda neodstěhujem do Mukačeva, tak ať páni vyšpulej odstupný a my padáme.“

„Bude vyplaceno podle příslušného zákona,“ ujistila nás Kudlanka mechanicky.

Jakkoliv jsem se nacházela v nezáviděníhodné situaci, uvědomila jsem si, že takhle zdrbnutou jsem Bezbožnou ještě nezažila. Copak já, já jsem jen poctivě pracovala. Ona ale asi měla pocit, že si nejrůznějšími úsluhami posichrovala skvělou kariéru.

Hlavou mi vířily neveselé myšlenky, až jsem se nakonec chytla té spásné. Mám přece Blažeje! Všechno s ním proberu a bude mi líp. Ostatně manžel vydělává víc než slušně. Než si něco najdu, klidně s penězi vyjdeme. Sice mi už před nějakým časem přestal navrhovat, abych se vykašlala na práci v kanceláři a zůstala doma a pečovala o blaho domácího krbu, ale určitě nebude proti. Neměla jsem roli domácí paní nikdy v plánu, ale chvíli by snad mohla být i zajímavá.

„Dostavte se zítra na osobní oddělení,“ přerušila mé úvahy Kudlanka. „Pan generální ředitel…“ zlomil se jí hlas v nefalšovaném citovém pohnutí.

Podívala jsem se na Irmu, které se nebezpečně zablesklo v očích a černé augenráfky se démonicky zatřpytily. Pochopila jsem, že rozhovor nedopadne dobře. Kudlanka jemné signály nevnímala a rozrušeně pokračovala. „Co bude dělat? Obchodní oddělení v cizině… na tu vzdálenost se přece nedá…“ nedokončila zdrceně.

Ona to snad myslí vážně! Bezbožné žalem po generálním hráblo!

Do nastalého dramatického ticha proslovila Irma medovým, ale jasně slyšitelným hlasem: „Budete muset, paní vedoucí, poradit panu generálnímu, aby si ho vykouřil sám – kompresorem.“

3

„Tak abychom vysmahly,“ pronesla Irma do ticha, které nastalo po Kudlančině ústupu.

„Ještě není konec pracovní doby,“ namítla jsem, lehce mimo sebe. Ještě než jsem to dořekla, uslyšela jsem marnost té věty. Irma po mně jen loupla zdrcujícím pohledem.

„Já vím,“ omluvila jsem se, spíš sama sobě. Začátek nového měsíce je pozítří. Naházela jsem do igelitky pár svých drobností, na rameno si navlékla kabelku a do volné ruky popadla malý květináč s prosperující rostlinkou léčivé aloe.

Irma odlepila ze zdi plakát Rammsteinů, pečlivě ho srolovala a zajistila gumičkou. „Jo, mám pro ně pořád slabost,“ přiznala provinile, „přestože jsou to už starý rumpálové.“

„Neboj, já na tebe nikde neřeknu, jak jseš nemožně staromódní,“ uklidnila jsem ji.

„Náhodou, ta deska, víš, jak na obalu porcujou tu ženskou, to je síla.“

„Nepochybuju, já bych si to koupila už kvůli takovýmu vyvedenýmu obalu,“ zašklebila jsem se zhnuseně.

„Nevyšiluj, to dělají jenom jako!“

„Hned jsem klidnější,“ zafuněla jsem.

Irma se rozhlédla po pracovním stole, kde její pozornost upoutala faktura, připravená k odeslání a z toho důvodu již opatřená Kudlančiným rozmáchlým kudrlinkatým podpisem a firemním razítkem. „Tak čau, krasavice!“ pozdravila písemnost Irma. Vytáhla z pusy pozoruhodně veliký balík žvýkačky, nesoucí šeredné známky delšího používání, a s gustem ho přilepila na Kudlančin zdobný podpis. Pečlivě dílo utemovala palcem a šlo se. Před firmou jsme se rozloučily. „Musím konstatovat, že na tak starou… teda, že docela ujdeš, Pavlíno,“ udělila mi Irma nejvyšší vyznamenání, klepajíc si srolovanými Rammsteiny o lebku.

„Taky ujdeš, chuligánko,“ usmála jsem se, „moc nepař a neproháněj hasiče!“ doplnila jsem pseudomateřskou radu.

Ušklíbla se docela podle mého očekávání: „A ty už konečně přestaň každý ráno…“

„Irmo!“

„… kuchtit svýmu starýmu teplý snídaně!“ chechtala se. „Jo a Pavli! Každý úterý jsem večer U Sládků!“ Podívala se na časový údaj v mobilu. „Tak dneska tam teda budu zaručeně první.“ Zamávala mi, zastrčila přestárlé srolované buchary-lidojedy do podpaží jako přerostlý teploměr a byla pryč.

Vydala jsem se na opačnou stranu značně pomalejším krokem. Přehazovala jsem si květináč a igelitku z ruky do ruky a přemýšlela. Blažej ještě nebude z práce doma. Mohla bych uvařit něco dobrého k večeři a svůj debakl mu k ní opatrně naservírovat. Na mrazáku mám řízky… Otočila jsem klíčem ve dveřích, nebylo zamčeno, jen zabouchnuto. Blažej je doma. Zula jsem se, kytku postavila na botník, tašky na zem. Okamžitě mi padly do očí napůl otevřené dveře komory, kam odkládáme všechno možné, i nepotřebné krámy. Je to relativně velká místnost, ovšem bez oken. Nešikovně napříč kumbálem stál gauč z obýváku, zahrnutý štůsky prádla, vyndaného z prádelníku. Navrchu ležel můj zimní kabát, pod ním vykukovaly šaty do divadla, přehozené jen tak i s ramínkem. První, co mi blesklo hlavou, bylo, že Blažej koupil nový nábytek, potají, aby mě překvapil.

Jen v punčochách jsem prošla předsíní a uslyšela z ložnice hlasy. Otevřela jsem tiše dveře, jak jsem byla zvyklá, a zůstala stát na prahu. Tak stará… připomněla jsem si Irminy hlášky…a tak blbá! Blažej nekoupil nábytek, ale úplně novou asi dvacetiletou blondýnu, která vedle něj ležela nahá na posteli a kouřila cigaretu. V mé posteli, v mém povlečení! Otráveně se na mě podívala a sexy chraplákem prohlásila: „Jsi říkal, že přijde později!“

Blažej, také nahý, kam oko dohlédlo, zbytek přikrytý dekou, nelibě vytržený z příjemné zábavy, mi oznámil:

„Musíme si promluvit, Pipko.“

Zatmělo se mi před očima. Takhle mi říkal ještě dneska ráno. Ráno, kdy dávno věděl, co chce udělat, přesto si nechal přinést snídani… do postele.

„Alespoň se přikrej zlato,“ obrátil se podrážděně ke své společnici.

Ignorovala ho, vstala z postele, a tak mi poskytla celkový výhled nejen na úctyhodné poprsí, nepovadlé a bojovně trčící dopředu, ale i na módně vyholený klín s proužkem plavých chloupků uprostřed a po chvilce i na oblý zadek bez známek celulitidy. Měla hladké, lehce vystouplé bříško, které vypadalo úplně jako by byla…

Kam jsem to přišla? Je tohle můj byt? Můj manžel?

Blondýna mě klidně obešla a zmizela v obýváku.

„Víš,“ Blažej se konečně posadil na posteli a oblékl si župan, „chtěl jsem ti to říct už dřív. Myslel jsem, že ti to dojde. Ale ty jsi taková podivná, nedá se s tebou rozumně mluvit.“

Co to povídá?

„Zkrátka, musíme se rozvést. Víš… ona čeká dítě.“ Pořád jsem nebyla schopná slova, což se Blažejovi hodilo a mohl nerušeně pokračovat. „Já tě nechci vyhodit. Než si něco najdeš, dal jsem ti zatím gauč do přístěnku. Máš tam i věci. Víš přece, že byt je můj!“ zakončil útočně.

„Můžu bydlet v kumbálu bez oken,“ našla jsem konečně hlas a spíš tak nějak pro sebe si vypočítávala lákavé možnosti. „Můžu vám tu uklízet, sem tam nakoupit, něco uvařit. Mohl bys mi za to platit, právě jsem přišla o práci.“

„Ale Pipko! Zase všechno zbytečně dramatizuješ! Jako pokaždý! Všichni se rozvádějí!“

„Já nejsem všichni, ty hnusnej zrádnej parchante!“ zařvala jsem nepříčetně. Pohledem jsem přejela ložnici. Je to opravdu můj, totiž manželův byt, adresu jsem si nespletla. Jinak by se tu neválel kastrol od míchaných vajíček od snídaně. A taky tenhle slizák chlap, co byl po léta můj muž.

Popadla jsem kastrůlek, utěrka spadla na zem. „A už nikdy mi neříkej Pipko!“ zaječela jsem poněkud smyslů zbavená. Mohutně jsem se rozpřáhla, za mnou zařinčelo sklo, protože jsem zasáhla lustr, a vzápětí zesílené dno nádoby – se zaručeně nepřilnavým povrchem, vhodné pro varné desky a všechny druhy sporáků – trefilo čelo mého milovaného manžela. Dutě to řachlo, Blažej se skácel zpátky na postel a z rány na hlavě se vyřinulo překvapivé množství krve. Proč to tak divně buchlo? Je to tím, že kastrol je prázdný, nebo že je dutá hlava?

Blažej se tápavě mlel na posteli a krev smáčela povlečení. Mezi dveřmi se zjevila plavá dívenka. „Blažíku, už jste to domluvili?“

Úplně a dokonale, napadlo mě.

Podívala se na tratoliště krve a vydala půvabný zvuk: Óh!“ Přikryla si jahodovou pusinku oběma rukama jako herečka v romantickém filmu. Od doby, co jsme se posledně viděly, se oblékla do slušivého transparentního župánku. Jestlipak víš, krásko, jak se pere krev z ložního prádla?

„To nic není,“ hlásil jí hrdinně můj manžel, sebral z podlahy utěrku a otíral si obličej.

Přiskočila k němu a začala vydávat útěšné bublavé zvuky. Rány na hlavě prostě hodně krvácejí. Měla jsem víc cvičit, zlepšovat si podání hrncem do manželovy palice každý den, celých dvanáct let. Namísto jiných věcí. Nemusela jsem takhle dopadnout.

Vrátila jsem se do předsíně, obula se, igelitovou tašku s věcičkami z kanceláře jsem hodila do přístěnku a zamkla. Klíč jsem připevnila na svůj svazek klíčů od bytu. Co tím dokážu? Dveře kumbálu se dají otevřít i kusem drátu a zámek od bytu se vymění během deseti minut. Prostě jsem to udělala. Vzala jsem kabelku s doklady a veškerými penězi v hotovosti, co mám, a kartu ke společnému účtu. Jo, společnému. Momentálně nemám tušení, jestli účet není na nule, převedený do vzdáleného daňového ráje či kamkoli jinam. Nakonec jsem se zastavila nad kytkou, která se dneska už jednou přestěhovala. Jako já. Jiné kytky v bytě nebyly, můj… manžel je na ně alergický.

„Neboj,“ řekla jsem jí. Žádnou jinou živou věc jsem si z tohohle bytu odnést nechtěla. Zabouchla jsem za námi a za okamžik jsme obě zase stály na ulici. Napadla mě jediná adresa, kam se můžu obrátit. Výčep U Sládků.

4

Bezmyšlenkovitě jsem pochodovala ulicí, v hlavě podivné vzduchoprázdno. Můj rozum z přemíry zážitků vypnul. Před sebou jsem nesla květináč, podlouhlé ostnaté listy aloe rozrážely vzduch, vznášely se nad chodníkem a vedly mě dopředu. Nebo čert ví kam. Přišlo mi na mysl, že nemám žádnou kamarádku, ke které bych se mohla na pár dní nastěhovat, nebo se u ní alespoň vybrečet do kafe. Seběhlo se to nepozorovaně a plíživě, nejsem ten typ, který by musel neustále kvokat s přítelkyní, přestože si čas od času ráda pošpiním karmu nějakým tím zdrbnutím. Jediná kámoška, která mě zná od střední, je momentálně služebně na rok v Austrálii a byt pronajala.

Dívala jsem se na aloi, jak se nese nad modrými a bílými kostkami v dlažbě. Vlastně můj… manžel si mě tak trochu držel jen pro sebe. Ale já si to nechala líbit. Polkla jsem přebytečné sliny. Jestli se mi pokaždé při slově manžel udělá nevolno, čekají mě krušné časy.

Odhrnula jsem si vlasy z čela, ruku úplně ledovou a olepenou studeným potem. Přestože byl teplý večer, zábly mě nohy. Vlahý, příjemný, pohodový podvečer. Aloe se zastavila před světelnou tabulí se zeleným nápisem U Sládků a nejdelší list se na mě tázavě podíval. Zelená ve štítě se kytce asi zalíbila.

„Je mi špatně,“ vysvětlila jsem jí. Nepatrně kývla, abych za ní šla dovnitř. Vešly jsme do zakouřeného lokálu, z pološera vystupovaly stoly, židle, lidé, lesklý výčepní pult, bar…

„Hledáte někoho?“ zeptal se věcně mladík ve sklepnické zástěře, polodlouhé rovné vlasy ulíznuté za uši, za jedním z nich vetknutá propisovačka.

Měla bych se trochu sebrat. „Hledám Irmu,“ hlesla jsem.

„Vzadu, stůl u okna,“ mávl rukou a zmizel v mlze, kterou tvořil cigaretový dým a také můj šokovaný mozek. Jak to, že se v tomhle lokálu kouří? Člověka občas napadají fakt nepodstatné věci.

Ušla jsem pár nejistých kroků, když se z mlhoviny vynořila Irma. „Květinový dary předej garderobiérce,“ okomentovala můj květináč. „Pavlo, co je s tebou?!“ Musím vypadat děsně. „Pojď!“ Vzala mě za loket a vedla k poslednímu stolu. „Lidi, potřebuju trochu soukromí!“ houkla na skupinku.

Nebyla jsem s to rozeznat jednotlivé osoby, spojovaly se mi v šedou, pomalu se přeskupující masu. Musely se zřejmě bez protestů sesednout, protože jsme najednou s Irmou měly volný koutek jen pro sebe. Postavila jsem kytku opatrně na stůl a padla na lavici.

„Péťo! Prosím tě, velkej hrnek čaje a hodně cukru!“

„S–?“ zeptal se mladík v zástěře.

„Rozhodně bez!“

Slyšela jsem hovor a čučela na kytku. Neříkala nic, tvářila se smutně, přesně jako aloe, která neví, kde bude dneska spát, protože pohrdla kumbálem na smetáky. Kdyby nebyla pyšná a zbrklá, mohla mít alespoň svůj pelech.

„Polkni to!“

Zašilhala jsem na lžičku, která mi trčela před nosem, poslušně jsem otevřela pusu a Irma mi zvrhla tekutinu na jazyk. „Jau! To je horký!“ zařvala jsem.

„Zaplaťpánbůh! Už jsem myslela, že jsi bez sebe!“ kvitovala s ulehčením Irma.

Konečně jsem se zhluboka nadechla hutného vzduchu a přisunula k sobě půllitr s jantarovou tekutinou. Čaj byl horký, silný a sladký. Začala jsem rozeznávat jednotlivé osoby, lidé okolo popíjeli, bavili se, někde za rohem jela televize, normální hospodský večer. Nikdo, kromě Irmy sedící proti mně, nejevil známky toho, že bych ho zajímala. Takže buď se moje vyšinutí navenek neprojevuje, nebo jsou lidé už zvyklí na všechno.

Položila jsem obě dlaně na hrnek. Prsty jsem měla tak prokřehlé, že jsem zprvu ani nevnímala, jak je horký. Spálenou pusou jsem poděkovala za pití a stručně Irmě vylíčila, v jakém průšvihu se nacházím. Soustrastně povzdechla a piercingem v jazyku si začala zamyšleně poklepávat na špičku nosu. Což tedy každý neumí, s nerez cvočkem nebo bez.

Srkala jsem čaj a můj zmrzlý krevní oběh pomalu tál a dělal čest svému jménu. Irma zakončila pozoruhodnou cirkusovou produkci hlasitým mlasknutím: „Tak za prvé, v nejbližší době dostaneš poslední vejplatu plus tři další. Za druhý se zítra kouknem, co se děje s tvým účtem. Jak tě znám, máte společnej, co? A ovládání přes internet? Nemáš!“ Koukala na mě jako na beznadějného dementa. Mlčky jsem kývla a Irma to naštěstí dál nekomentovala.

„Tak nesmíme váhat,“ pokračovala. „A za třetí, o spaní se neboj. Přebejvám teď v tatoušově chatce, abych mu udělala radost. Tam je místa, že bych u sebe mohla ubytovat kompletní Alexandrovce, a tatík by si ani nevšiml. Teda, dokud by nezačali zpívat,“ dodala zamyšleně. „Je to chudá chaloupka, ale bivakovat se tam dá,“ ušklíbla se.

Bylo by mi jedno, i kdyby to byl kozí chlívek. Lepší než kumbál vedle ložnice, v níž dovádí vnadná blondýna s mým…

Odebrali mi prázdný hrnek a podstrčili mi plný. Irma do sebe lila svoje alkoholy. Musím obdivovat její výdrž. Zřejmě tu sedí, co jsme se rozloučily před prací. Ačkoli udržuje tohle tempo, pořád ještě jí to obdivuhodně pálí.

„Už je mi líp,“ škytla jsem a dopila čaj. Kytka na stole už zase vypadala nenápadně, ani na mě nemrkla, předstírala, že to ani neumí.

Irma se rozloučila se společností, zamázla svůj, a přes moje chabé protesty, i můj čajový účet.

„Jestli se chceš zdržet…,“ kasala jsem se statečně, přestože vidina hromady slámy, nebo kde to budu dneska spát, mě neodolatelně lákala.

„Oni to beze mě zvládnou,“ zamávala Irma kroužku přátel, kterým právě cirkulovala společná, poněkud neforemná cigareta. Nedozírné možnosti dnešního mládí! Jak moc já kdysi toužila spálit svou podprsenku na Woodstocku uprostřed mraku kouře z trávy, jekotu kytar, zpěváků a obecenstva! Se spolužačkou Eliškou, zvanou Elza, jsme svoje spálily pár let po Woodstocku, na dvorečku jejich činžáku, který tak posloužil jako náhradní svatyně. Mělo to tehdy málem nepříjemnou dohru. V rohu dvora pod stříškou si jejich barákový aktivista – domovní důvěrník vybudoval skládek. Ukrýval tam mimo jiné čtyři státní vlajky; dvě naše a dvě sovětské. Asi do zásoby, kdyby do slavnostního dne vpadlo zemětřesení nebo jiná rušivá příhoda. Trochu se nám tenkrát s Elzou ten tajný happening vymkl. Možná za to mohla litrovka ovocného vína. Za osm korun se ani tehdy nic moc kvalitního nedalo sehnat. Elza držela šlajsku za kovové zapínací háčky a já se snažila se zapalovačem. Podprda chňapla čile vysokým plamenem. Jenže; háčky začaly Elzu pálit, mrskla rukou a oheň se přenesl do koutku slávy. Vlajky plápolaly ještě mnohem líp než spodní prádlo. Přímo zázračnou rychlostí jsme přelezly zídku do sousedního dvora, a protože se tenkrát domy nezamykaly, snadno jsme unikly do vedlejší ulice. Požár uhasl sám, sotva standarty doplály. Ovšemže domovní důvěrník nahlásil incident Veřejné bezpečnosti, ale kdosi rozumný zahrál aférku do ztracena. Důkaz, že v každé době a v každém povolání najdete soudné lidi, vedle těch… méně soudných. Chytit nás tenkrát, sedíme s Elzou v žaláři ještě dneska.

Čerstvý vzduch mi ochladil hlavu. Irma mávla na taxík a nacpala mě, kytku a sebe dovnitř. „Čau Heřmane,“ pozdravila srdečně drožkáře.

„Ahojda, Irmičko!“ zazubil se taxikář velkými křivými zuby.

Zjevně nevím, jak frčí noční život. Ani denní. Jsem mimo.

Zamířili jsme na okraj města. Heřman zastavil ve vilové čtvrti, přijal zasloužený obolus a vesele se rozloučil. Stály jsme před vysokým plotem z fošen, které se překrývaly, takže dovnitř nebylo vidět. Irma odemkla vrátka po straně kovové brány. Mřížoví barokního typu vyvolávalo dojem vchodu do přinejmenším arcibiskupského paláce. Šly jsme po krátké cestě, osvětlené lucernami zasazenými v trávníku.

„To je ta chaloupka?“ pípla jsem.

„No jo, no,“ povzdechla Irma.

„To je… ohromující!“ Nic lepšího mě nenapadlo.

Stavba měla nadlidské rozměry.

„Celý to vymyslel fotr,“ zamávala rukama gestem Piláta Pontského, který žádá o ručník, aby si osušil umyté ruce.

Možná, že ohrada je neprůhledná, aby někdo nepovolaný stavbu nezahlédl a neokopíroval jedinečný stavební sloh. Vlastně slohy. Jen na první pohled jsem identifikovala maurský, gotiku, baroko…

Hlavní dveře se otevřely a vyhlédl připlešatělý, zavalitý, asi padesátiletý muž.

„Nazdar, tati!“ Irma zněla nezvykle krotce.

Jo, prý Alexandrovci! Už se vidím, jak šlapu deset kilometrů pěšky zpátky do kumbálu na smetáky. Nicméně jsem to zkusila: „Dobrý večer.“

„Dobrej, kdo je to?“ zeptal se podezíravě.

„To je moje učitelka z jazykový školy. Potřebovala by tu pár dní přespat. Je z venkova.“

Trhla jsem sebou. Proč mu jednoduše neřekne pravdu? Má hradní pán něco proti účetním?

„Co učíte?“

Jasně, táta není dnešní, bať! S takovým barákem!

„Francouzštinu,“ zalhala jsem kdovíproč a vsadila všechno na jednu kartu. Člověk, který by se kdy učil francouzsky, by rozhodně nemohl vyprojektovat tak šílenou stavbu, před níž jsme teď s Irmou stály. „Jmenuju se Pavla Šťastná.“ Bezmyšlenkovitě jsem použila své dívčí jméno. Nevím proč, ale přišlo mi to docela přirozené. Zároveň jsem automaticky nabyla jistotu, že původní příjmení už budu používat pořád, i kdybych byla ještě sto let živa!

Pokud má přijít průšvih, tak s celou parádou: „Vous êtez le chauffage central, n’estce pas?“ zachrčela jsem. Zbláznila jsem se? Jenže jestli Irma považuje za nutné lhát, hraju s ní, potřebuji se někde vyspat. Za chvíli únavou padnu. Nicméně karta byla dobrá.

„Já jsem Karel Veselý,“ představil se a ustoupil, abychom mohly projít. „Co je to, nestrpím tu žádný drogy!“ zkoumal podezíravě květináč v mé ruce.

„Aloe vera, léčivka, určitě to znáte, je dneska v každém šamponu,“ lísala jsem se. Rána vedle, uvědomila jsem si, když si pohladil prořídlého ježka. Nicméně nás milostivě propustil a my se vydaly pár kilometrů dlouhou chodbou, až jsme zakotvily v Irmině pokoji.

„Jak že se to teď jmenuješ?“ vyzvídala. „Připadalo mi, že si s fotříkem přejete šťastný a veselý vánoční svátky.“

Únavou jsem sotva pletla nohama. „Proč tak hloupě lžeme? Proč jsem proboha zrovna učitelka?“

„Víš, on je dost přísnej. Ale má z nějakého důvodu respekt před učitelkami. Možná je to ta známá sexuální vazba…“ pokusila se Irma rozvíjet teorie ze svého oblíbeného oboru.

„Dost! To stačí,“ přerušila jsem ji zvadle.

Ukázala na gauč, veliký jako přistávací plocha na letadlové lodi. „Nevadí? Já jsem zvyklá na svou postel.“

„Říkala jsi chata,“ padla jsem unaveně do měkkých polštářů.

„To měl bejt vtip. Jo… cos staříkovi vlastně prve řekla?“

„Vy jste ústřední topení, neníliž pravda? Ještě jsem se ho mohla zeptat, jestli není proscéniová lóže. Víc si nepamatuju ani ťuk.“

Irma se pomalu přestávala dusit smíchy a mně se zavíraly oči. Na poslední otázku jsem jí nemohla odpovědět, ale už v polospánku jsem slyšela: „A Pavlíno, co je vlastně proscéniová lóže?“

5

Ráno jsem se probudila a první, co mi padlo do oka, byla aloe, která stála na stolku. Potěšilo mě to. Jediný malý vratký zelený majáček v mém zbabraném životě, který byl zčistajasna kopýtky vzhůru. A celý nadranc. Sedla jsem si na gauči a pomalu se snažila srovnat. Rána jsou pro mě vždycky dost krušná i v bezproblémových časech. Bála jsem se pomyslet, kam s aloí půjdeme.

Na druhé straně pokoje se pod dekou zavrtěla Irma, protáhla se, promnula si oči a vykulila je na mě. „Čau!“ přivítala nový den.

„Ahoj,“ opětovala jsem pozdrav a pomalu se oblékala.

Najednou se ozvalo hlasité zakvičení a pak několik dalších. Trhla jsem sebou a zjistila, že se tak projevuje růžové plastové prasátko na stolku vedle Irminy postele. Budík v autentické velikosti měsíc starého podsvinčete nesl v předních pazourcích hodinový ciferník. Čuník dochrochtal a Irma to komentovala: „Táta si myslí, že je mi pět. Přivez mi z New Yorku pašíka.“ Něžně poplácala sele po růžové tlamičce. „Z celý obrovský Ameriky mi vybral právě tebe,“ řekla růžákovi, ale nebylo to nelaskavé. Obouvala jsem se a přemýšlela, jak jiná je Irma ve světě mimo domov. Z okované drsňačky se pod tátovou střechou stala zase malá holčička. Nevím pořádně proč, ale přišlo mi to celkem sympatické.

Na chodbě se ozvaly rázné kroky a někdo energicky zabušil na dveře. „Dámy! Na slovíčko do jídelny! Čekám!“ Kroky se vzdálily. Znělo to jako dost nakrknutý otec Veselý. Sáděra!

„No nazdar,“ pronesla Irma otráveně, „bude výslech a následný kázání.“

Podívala jsem se na čuníka, kolik nám to vlastně odkvičel. Bylo deset. Jenže Veselý starší se nezdál navrčený jen kvůli tomu, že jsme zaspaly.

„Hele, Irmo, neměly jsme si vymýšlet učitelky. Tentokrát nech mluvit mě.“

„Ale tati,“ pípla Irma.

Table of Contents

1

2

3

4

5