Sylva Mašková 

Prokletí katovy krve 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Sylva Mašková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2523-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2524-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1 

Čekala, až se otec vrátí z města. Tady v bezpečí domova mohla odložit rukavice a nechat prsty volně bloudit jemnou srstí starého kocoura. Vychutnávala si to teplo ve své dlani i ten lenivý klid doprovázený praskáním dřeva v krbu.

Panty dveří zavrzaly a zvíře pootevřelo oči, aby víčka nechalo vzápětí bez dalšího zájmu zase klesnout. Anice se na tváři objevil hravý úsměv a zůstala ukrytá v kožešinách.

„Nikdo tady není?“ podivil se příchozí hlubokým hlasem. Rozeznala v něm únavu z dlouhého dne a snahu zakrýt zívání, které se z něj příchodem do vyhřátého domu dralo ven. Přesto se otec ještě překonal a předstíral, že ji ve světnici nevidí.

Zacinkal opasek s těžkým mečem, znakem jeho úřadu, a Anika opatrně vyhlédla ze svého úkrytu. Tak jako každý den, i dnes hned po příchodu domů odložil ze zad těžkou zbraň a stáhl si z rukou po loket dlouhé kožené rukavice.

„Tak když tu nikdo není…“ Její otec si protáhl záda a vydal se k ohništi, na jehož okraji se pod utěrkou udržovala teplá večeře: „…tak to všechno sním sám.“

„Ne, to nedovolím!“ vykřikla, když si nabral velkou naběračku jáhlové polévky i s kapří hlavou a chystal se ji celou spolknout. Ze svého úkrytu vedle krbu hbitě vyskočila, aby uchránila zbytek večeře, kterou pro ně během odpoledne připravila. „Jsem tu ještě já a on,“ mrkla na povalujícího se kocoura.

I přes zjevnou únavu se donutil k úsměvu nad tím hraným rozhořčením a nechal na ní, aby jim naložila večeři. Přelil si do kádě horkou vodu z pece, aby smyl špínu z rukou a tváře.

„Zítra můžeš jít se mnou,“ oznámil jí dobrou zprávu, když ze sebe otřepal vodu na prkennou podlahu. V kádi po něm zbyla barva rezavé červeně.

S nadějí se zadívala do jeho zarostlé tváře, aby se o tom ujistila. „Opravdu?“

Přikývl a Anika s úlevou vydechla. Být celé dny doma ji nebavilo a nevynechala jedinou příležitost k tomu, aby otce do města doprovázela. Když byla ještě malá, otec si za to od měšťanů občas vysloužil pár vyčítavých pohledů, že s sebou vodí dítě, ale teď už byla víc než sedmnáct zim stará. Měšťané si zvykli a většinou tak před nimi jen uhýbali pohledem a křižovali se.

„Dneska jsem měl dva těžký,“ postěžoval si znaveně, když konečně dosedl ke stolu a k polévce si ulomil poctivý kus čerstvého chleba přelitého máslem. Sedla si naproti němu. Jako každý den se i teď podivil tomu, jak je vlastně už dospělá. Dělalo mu to starosti a na čele se mu prohloubila vráska mezi huňatým obočím. Písař mu zrovna dneska zase připomínal, že Anika už není malá holka a že by se měl poptat v ostatních městech po synech stejného řemesla na ženění. Matyáš mu podobné věci vždycky připomínal, aby na ně jakožto otec nezapomínal. Na rozdíl od písaře nebyl žádný mudrc a občas se mu tyhle světské záležitosti rozplývaly v každodenních povinnostech.

„A zítra nás čeká co?“ zeptala se nedočkavě s plnou pusou.

„Ulice podél hradební zdi musí bejt zejtra čistý, do města se chystá biskup a nemůžou se nám tam válet mrtvoly.“ Nabral si do úst plnou lžíci husté polévky, aby zakryl smích, který v něm probouzela její zklamáním protáhlá tvář. „Víš, jak se staví ta katedrála, jede se na to podívat.“ Znala otce příliš dobře na to, aby jí unikl ten jemně pozvednutý koutek úst ztracený v rozježeném vousu. „A dál?“

„V žaláři čeká jeden, co vykrádal hroby.“

Pozvedla své husté obočí, které po něm podědila.

„Vykradač hrobů?“

„Nemám tu pakáž rád. Rušit spánek mrtvejch,“ odplivl si na zem a zavrtěl hlavou. Svou práci dělal už tak dlouho, že mu pod rukama prošel snad každý hřích, jakého jsou lidé schopni. „Ale neboj, tenhle promluví.“

Přivřela své velké oči do drobné škvírky a odfrkla si.

„Vždycky je přimějem promluvit.“

Přikývl. Teď už ho málokdo dokázal překvapit. Když dnes vykradače vyzýval k přiznání, viděl mu ve vyděšených očích, že bude zítra mluvit. Tihle lidi nebyli nic jiného než zbabělé maso, šlachy a kosti zabalené v kůži a ani ten zloděj nebyl výjimkou.

Sám uměl tělo rozebrat na nejmenší části a dokázal ho zase dát dohromady, když o to někdo požádal. A to, co uměl, se snažil předat Anice, se kterou po smrti její matky strávil každičký den a která se navzdory zvyklostem stala tak trochu jeho pacholkem. Kdyby mu tu nebožka nechala syna, už dávno by z něj byl kat. S dcerou byla stejná cesta poněkud neprošlapaná a trnitá, ale neměl příliš na výběr, pokud si ji měl nechat u sebe.

Ohniště v kuchyni už vyhasínalo, ale v krbu stále ještě praskalo ohněm nestrávené dřevo. Díky jeho živobytí měli dost na to, aby nechodili spát s prázdným žaludkem, a to i v letech, kdy se na polích příliš neurodilo. Dům měl jen jednu místnost, víc pro sebe nepotřebovali. Venku za zavřenými okenicemi byla sice teď už tma, ale měl ještě vlastní dvorek se studnou, zahradu a sad s jabloněmi. Dokonce si na dvoře nedávno přistavil přístřešek pro popravčí káru, aby mu na ni nepršelo a v zimě mu nezapadala sněhem.

„A cos dnes celý den dělala? Nitě na vřetenu?“

Rozesmála se nad tou představou a hodila kus ryby z polévky kocourovi, který se jí loudivě třel o nohy.

„Nekrm ho, ať loví myši, lenoch stará,“ napomenul ji jako už tolikrát a unaveně si protáhl záda. Dobře věděl, že vřeteno do rukou nevezme a kromě vaření a sbírání dřeva nejspíš někde rozřezávala žáby nebo myši. Vyrůstala jen s ním a moc ženských činností kromě vaření se nenaučila. To byl také jeden z důvodů, proč ji bral do města s sebou. Nechtěl, aby tu zůstávala sama a zahálela, když se toho od něj mohla ještě tolik naučit.

„Jdeme spát,“ zavelel s plným žaludkem a přiměl své unavené tělo zvednout se ze židle. „Vykradač se sice přizná asi rychle, ale ty ulice u hradeb nám daj pěkně zabrat.“ Přiložil do krbu, sfoukl lojovou svíci a nohou vystrčil kocoura dveřmi do zimy. „Jdi lovit,“ zavrčel na něj a přivřel mu dveře před čumákem. Venku se leskly namrzlé kaluže. Z podzimních dní si víc a víc ukusovala hladová zima, ale kocour tu měl plno míst, kam se mohl schovat. Než stihl dveře zavřít na závoru a vyzout se ze starých bot, Anika už ležela na své úzké posteli, po bradu zavrtaná v přikrývce podšité kožešinou. Chvíli se jen tak díval do její kulaté tváře lemované tmavými vlnami vlasů, poděděných po matce, a s tíživým pocitem při pomyšlení na to, že by ji měl snad za někoho provdat, šel spát.

Chystali se do města. Zašněrovala si vysoké boty z černé kůže a přes delší tuniku přepásala kožený pásek stejné barvy. Uhlový plášť podšitý tmavou kožešinou si zapnula přes hrudník a vlasy si jako vždy stáhla šňůrkou, aby jí nepřekážely. Posledním chybějícím kusem oděvu byly rukavice, černé stejně jako všechno ostatní oblečení. Ona i otec nosili mimo dům jen černou barvu, která patřila k jeho úřadu, a bez toho označení by do města vkročit nesměl. Jako žid nosil špičatý klobouk a nevěstka červenou stuhu, kat musel mít na sobě černou, aby ho ostatní obyvatelé města rozeznali, když mezi ně přicházel.

Na rozdíl od otce nenosila žádný meč, i když už ho o něj tolikrát prosila, vždy ji odbyl s tím, že meč v ženských rukou by bylo příliš velké rouhání. Koutkem oka tak jen otce sledovala, jak si ho připíná opaskem přes záda, aby ho měli všichni na očích. Katův meč. Dlouhý, široký, s těžkým jílcem bez příkras a tupou špičkou. Oproti menším zbraním městské posádky, kterou bylo možno potkat na hradbách nebo po městě, byla tahle zbraň jedinečná a nepřehlédnutelná.

Vyhledal ji očima, aby se ujistil, že je také připravená, a s vřelým pousmáním zvedl závoru na dveřích.

„Panebože,“ vydechl a něco v jeho hlase způsobilo, že se jí stáhl hrudník obručí úzkosti. Vykročil ze dveří dál na dvůr a zmrzlá krusta bahna mu zakřupala pod těžkými botami.

„Co se děje?“ zeptala se dutě, ale neodpověděl jí. Jeho široká záda už byla za dveřmi a rukama se natahoval přes hlavu po jílci meče.

„Aniko, zůstaň vevnitř!“ zařval na ni tak, že se jí zastavilo srdce a zkrátil dech. Muselo se dít něco opravdu zlého, takhle na ni nikdy nezakřičel. Otce se sice bála většina města, k ní byl ale vždy trpělivý a laskavý.

K něčemu se skláněl k zemi, široký meč napřažený v obou rukou. Místo aby ho poslechla, vydala se za ním. Už od dětství ji káral, že je příliš svéhlavá, a s časem se na tom nic nezměnilo.

Bylo brzké ráno a celý dvůr se zatím nořil do šedomodrého závoje blížícího se úsvitu. Anika v tom snovém světle před otcem rozeznala šedavou barvu kožichu i nehybné tlapky. Nejprve si pomyslela, že kocour snad venku umrzl, ale pak zahlédla ostří trčící z rudě zbarvené rány a krvavou louži pod kočičím tělem, vsakující se do promrzlé země. Zarazila se na prahu dveří a nechápavě zírala na svého kocoura přišpendleného do bahna. Musel být mrtvý, a to jen krátce.

Koutkem oka zahlédla pohyb za přístřeškem s károu a ticho prořízl otcův bolestivý výkřik, když se mu do boku zabodl vržený nůž. Zároveň k němu zezadu zpoza zdi domu přiskočila menší postava s tváří skrytou za kusem hadru.

„Za tebou!“ vyjekla vyděšeně, a otec tak na poslední chvíli odrazil ostří v oblouku směřující na jeho záda.

Dvorem se rozeznělo zvonění železa zaklesnutého do sebe a otec s převahou síly útočníka jako otravnou mouchu odstrčil.

„Dovnitř!“ Slyšela jeho řev určený jí, ale nedokázala se přimět k pohybu. Odrazil další útok, ale ten muž byl hbitý a rychlý a otec se svým dlouhým mečem proti němu působil najednou spíš těžkopádně.

To už se od přístěnku s károu vyřítil druhý chlap, ten, který vrhal dýku, vysoký a mohutný, a než se stihl otec otočit, přes záda mu přejel dlouhým mečem.

Anika zírala na krvavě rozšklebenou ránu na zádech protínající oblečení, které si na sebe oblékl teprve před chvílí. Rána odhalovala vrstvy svalů až po bělavý kus ramenního kloubu. Nedokázala se ani pohnout, jakoby zamrzlá ve dveřích domu jen sledovala, jak se rána plní krví, jak se otci podlamuje koleno a muž, kterého předtím odrazil, mu zabodává meč kamsi ke klíční kosti a proniká jím hluboko do měkkých tkání těla poblíž srdce. Otec pak už jen zachrčel, zavrávoral a padl k zemi.

Z toho, co ji otec naučil, znala lidské tělo dost dobře na to, aby měla naprostou jistotu, že takovou ránu nemůže nikdo přežít. Tělo zůstalo nehybně ležet na zamrzlé zemi, s tváří odvrácenou od katovny. Vůbec se nehýbal.

Přerývavě se nadechla a až teď zjistila, jak zoufale už jí vzduch v plicích chyběl. Jeden z útočníků se k ní otočil, měl oči hluboko zapadlé pod rozježeným šedavým obočím.

„Héle, kóho to tú máme, katová dcérenká,“ protáhl ten druhý se zvláštním přízvukem. „Zábít?“

Ten pohled, slova a její vlastní nadechnutí ji konečně donutilo k pohybu. Ustoupila o krok zpátky do domu, zabouchla dveře a roztřesenýma rukama je zabezpečila závorou. Couvala pak dál, dokud nenarazila zády o stůl, odkud jen vyděšeně zírala na tolik známá prkna zavřených dveří. Slyšela nějaké hlasy, jak se venku dohadují, ale přes dveře jim nerozuměla. Všechna okna až na jedno uzoučké při kuchyni byla zakrytá okenicemi a skrz povoskovanou blánu toho úzkého nerozeznala zvenku nic než matné obrysy.

„…prokletý,“ zachytila poslední slovo jednoho z nich, když se odvážila přiblížit ke dveřím.

Trhla sebou, když jí nad hlavou cosi zadunělo, a odskočila ode dveří zpátky ke stolu. Jako kdyby snad někdo lezl po střeše. Ale dům měl doškovou střechu, strmou tak, že ani kocour po ní nechodil. Další rána a zvuk, jako kdyby se po ní něco kutálelo. A pak už jen ticho.

Neodvážila se ani pohnout. Prsty křečovitě svírala okraj stolu a zírala ke dveřím, dokud neucítila ve vzduchu zápach kouře. Krb byl ale vyhaslý a až pohledem vzhůru zjistila, že se od střechy mezi trámovím hromadí temně zbarvený kouř. Střecha hořela a dým rychle plnil vnitřní prostor katovny.

Přinutila se rozevřít prsty, aby se pustily stolu, a strnule se přesunula ke dveřím. Neodvážila se je otevřít, jen zůstala stát těsně u nich a naslouchala, zda ještě uslyší další hlasy. Rukou si zakryla ústa, jako kdyby sama sobě bránila křičet, ale stejně by ze sebe nedokázala vyloudit ani hlásku. Zvenku neslyšela nic, zato ze střechy se ozývalo hučení a praskání, protože oheň už rychle stravoval vyschlé došky. Vnitřek domu se plnil dýmem, který ji začal štípat v očích a při nádechu ji nutil ke kašli. Krčila se u dveří a snažila se kašel potlačit, ale dýmu stále přibývalo a kvůli štiplavému pálení už ani neudržela oči otevřené. Marně se nadechovala pro čistý vzduch. Zpod střechy začaly šlehat první plameny a k zemi padaly žhavé kusy slámy, od nichž se požár rychle šířil po domě.

Pevně zavřela oči a skrčila se při zemi, aby ochránila hlavu před hořícími kusy střechy. Začala se modlit, ale Bůh ji nikdy dřív nevyslyšel a ani teď se nezdálo, že by se ji chystal zachránit. Matku jí nevrátil a otce jí teď ukradl. Nedokázala se už kvůli dýmu nadechnout a ten pocit dušení ji přinutil zvednout závoru a pootevřenými dveřmi vylézt po čtyřech ven, ať už tam na ni čekalo cokoliv. Konečně nabrala do plic nějaký vzduch a dávivě se rozkašlala.

Když přes slzy zaostřila, pohledem zastavila na nehybném těle. Její otec ležel přesně tak, jak ho zahlédla naposledy. Zhroucený, tvář odvrácenou stranou. Vsakující se krev tvořila okolo jeho těla karmínovou louži a její množství ji znovu ubezpečilo, že takové zranění nemohl přežít.

Útočníci byli pryč, zůstal po nich jen hořící dům a mrtvá těla otce i kocoura. Zírala na ně z kamenného zápraží a za zády se kolem ní otevřenými dveřmi valil hustý černý dým. Střecha hlasitě zaburácela, když se její část zřítila dovnitř do domu, a zahalila ji oblakem žhavých jisker a kouře. Jiskry a dým ji donutily vstát a přeběhnout dál do dvora, odkud konečně mohla vidět celou tu zkázu. Střecha hořela už téměř celá, z poloviny se propadla a plameny šlehaly vysoko do ranního nebe.

Přiklekla k otcově tělu, ale ty prázdné vyvalené oči, vousy plné zasychající krve a pootevřená nehybná ústa jí nedovolily se na něj dívat dlouho. Třesoucíma se rukama mu zavřela víčka a pak i ústa. Nakonec si jen skryla tvář do dlaní a trhavě se rozvzlykala.

Ztratila ponětí o čase. Oheň hlasitě stravoval celý jejich dům a jen díky vlhkosti a zmrzlému dešti při zemi nepřeskočil i na přístřešek s popravčí károu. Jakési hlasy ji vyrušily z jejího slzavého zármutku, přinutila se zvednout tvář od nehybného těla a přes dvůr zahalený dýmem zpozorovala obrysy postav postávajících v bezpečné vzdálenosti od ohně. Dým přilákal některé obyvatele města, a dokonce i dva muže z městské posádky, kteří se s tasenými zbraněmi rozhlíželi po okolí.

Odvážnější z nich popošel k ní, zastavil se ale v bezpečné vzdálenosti. „Jakub je mrtvej?“

Zněl vystrašeně. Setřela si slzy ze zarudlé tváře a trhaně se nadechla. Nesmí ji přeci takhle vidět, otec ji vždycky učil, že před obyvateli města musí pocity skrývat. Zmohla se jen na přikývnutí.

Strážný se odvážil ještě o krok blíž, aby se přesvědčil na vlastní oči. „Zloději?“

„Ppomůžete mi uhasit dům?“ zeptala se ho místo odpovědi. Vůbec ji doteď nenapadlo přemýšlet o tom, kdo a proč jejího otce zabil. Otec byl jako kat placen z pokladnice města štědře, ale všechen jejich přebytek dávno hořel. Ti dva, kteří jejího otce zavraždili, do domu ani nevkročili, a bohatství je tak určitě nezajímalo. Přišli sem jejího otce prostě zabít.

„To už máš marný, holka,“ odvětil strážný a mávnutím okované rukavice poslal její dům bez soucitu na věčnost. Katovna stála na samotě kus za hradbami, a požár tak neohrožoval majetek ani život nikoho dalšího. „Co ukradli, víš?“

Anika si setřela zbytky slz z očí a zavrtěla hlavou. Všechno, co měli, bylo v tom domě. Otec se ráno jen oblékl a chtěli vyrazit do žaláře pro vykradače hrobů, neměli s sebou vůbec nic. Nářadí na práci si nechával v mučírně a jediné, co si nosil z domu, byl meč. Rozhlédla se okolo sebe, ale nikde meč neviděla. „Meč. Otcův meč je pryč.“

„Katův meč?“ Strážný rukama naznačil pokřižování, aby se snad před tím mečem ochránil. „Ať shořej v pekle, jestli vzali Jakubův meč, tak to budou navždycky prokletý.“

Jistěže, zatvrdila se v duchu, prokletý. I v tom zármutku se v ní probudila zloba, ta, která ji pronásledovala odnepaměti ruku v ruce se studem. Všechno, co bylo spojené s katem, bylo prokleté. Jeho meč, jeho dům, jeho rodina, jeho ruce. Nečisté krví mučených. Tohle stigma si s sebou nosila už od narození, ale teď, když tu před ní ležel její otec mrtvý, v ní vzplálo prudčeji než dům hořící za jejími zády. „Prokletý jsou, ale ne kvůli meči, ale kvůli tomu, že ho zabili!“

Strážný od ní o krok couvl. Zřejmě se v její blízkosti necítil dobře, protože se ohlédl pro pomoc po druhém muži z městské posádky. „Měl bych to říct rychtáři, musí o tom vědět.“ Zmizel mezi ostatními obrysy postav skrytými v dýmu, ale jí nevadilo zůstat s otcem sama. Celý život byli sami a tak to bylo i po jeho smrti.

Zůstala klečet na chladné zemi a sevřela jeho ruku. Tvář už měla oschlou, bez slz a známek bolesti, kterou prožívala. Jen okrajově vnímala, že se okolo ní občas někdo pohybuje a že dým postupně řídne, když už plameny strávily z jejich domu všechno kromě zbytků stěn a doutnajících trámů. Nedokázala se od otce sama odtrhnout, protože on tu byl vždycky s ní.

„Aniko, děvče, musíme ho odnést,“ ozval se pak vedle ní povědomý hlas a vytrhl ji z té ztuhlosti. Přihrblý muž s věncem zbylých vlasů na holé lebce se na ni lítostivě díval. Pokud měl otec ve svém okolí někoho, koho by mohl nazvat přítelem, pak to byl tenhle hrbáč s nosem zahnutým jako skoba. Matyáš, městský písař, trávil část svých dnů s otcem v mučírně a zapisoval výpovědi mučených. Ale jeho křehký vzhled mátl, protože Matyáš byl víc než jen zapisovatel, byl rychtářovou pravou rukou. Zajišťoval potřebné muže podle počtu vyslýchaných a s postupujícími lety se stal i jedním z mála lidí ve městě, kteří měli oprávnění přiřazovat službu městské posádce. Přesto se oblékal skromně a na první pohled by mu takovou moc nikdo neznámý nepřisoudil.

„Kam ho chcete odnést?“ zašeptala chraplavě, protože pláč a kouř ji připravily o hlas.

Vrásčité tváře se na ni shovívavě pousmály. „Pohřbí ho za zdí.“

Přikývla, ale otcovu ruku pustila jen velmi neochotně. Nebudou ho chtít pohřbít na hřbitově v posvěcené půdě, protože byl kat.

Pomalu vstala na ztuhlé nohy a trochu překvapeně se rozhlédla po spáleništi za svými zády. Musela tu vedle otce proklečet celé hodiny, jelikož slunce už měla vysoko nad hlavou a ze zničeného domu zbylo jen doutnající spáleniště. Pevně sevřela vlastní ruce skryté v rukavicích, aby zastavila ten třas, jenž je bez varování ovládl.

„Poslal jsem stráž, aby hledala ty zloděje, ale asi nebyli místní, když šli sem do katovny. Místní by sem žádnej nešel. Můžou být už dávno někde v lesích za městem.“

„Zloděje?“ Ta myšlenka jí pořád nějak nezapadala do obrazu z dnešního rána. Mrtvý kocour přišpendlený uprostřed dvora vylákal otce ven a ti dva se na něj vrhli bez jediného slova. Nechtěli jeho peníze, mince se nejspíš roztavily při požáru, nesebrali mu vůbec nic kromě meče. Narovnala se a o půl hlavy tak převýšila drobného písaře. „To nebyli přece žádní zloději, přišli ho zabít.“

Mluvila sice tiše a chraplavě, ale pevně.

Věnoval jí další mírný úsměv. Ten typ úsměvu, kterým dospělí utěšují pomýlené dítě. „Aniko, to přece nedává smysl, proč by Jakuba někdo zabíjel? Poslal jsem do ulic na dvacet mužů, určitě něco zjistí. Ty si teď musíš odpočinout, ještě jsi úplně roztřesená.“ Mírný úsměv se proměnil v rozpačitý. Pak se podrbal v prořídlé kštici. „Vzal bych tě k nám, ale to přeci jen asi nejde. Chápeš to, že.“ Prohlížel si její černý oděv a rukavice. Oči měla úplně zarudlé a tvář špinavou od sazí, přesto jemu nevadila tahle vnější špína, ale spíš to, co si nesla uvnitř.

„Nechceš katovu dceru přijmout pod svoji střechu,“ vysvětlila za něj bez zjevné hořkosti, ale jeho omluvný výraz ji skoro potěšil. Byla úplně vyprahlá a lítost se v ní měnila ve vztek. Otec ji často napomínal, že je příliš prostořeká a že jí chybí křesťanská pokora. Nikdo jí nepomůže, protože byla v jejich očích nečistá a měli strach z toho, že by tuhle nečistotu přenesla i na ně. Ani Matyáš, ten jediný, v kterého by mohla doufat. Otcův přítel, který ho dokonce zastoupil při obřadu v kostele, když si bral její matku za ženu. Otec tehdy před osmnácti lety do kostela vstoupit nesměl a Matyáš se mu nabídl, že ho při obřadu nahradí. Kolikrát jí o tom po večerech vyprávěl?

„Možná by ti pomohly premonstrátky v Chotěšově?“ Snažil se pro ni vymyslet nějaké útočiště, ale oba věděli, že její naděje jsou mizivé.

Katova dcera Kristovou nevěstou? Ta myšlenka byla pobuřující i pro ni, natož pro řeholnice v klášteře. A především by se k řeholnicím ani dát nechtěla, když Bůh dopustil, aby zavraždili jediného člověka, kterého na tomhle proklatém světě měla.

„Asi ne přímo tam,“ opravil se rozpačitě, když si uvědomil svůj omyl, „ale u svaté Máří snad ano.“ Oba však věděli, že v útulně ji nepřijmou ze stejných důvodů, jako ji on nechtěl vzít k sobě. Najednou dostal spásný nápad a doširoka otevřel oči pod převislými víčky. „Ano! Tam! V útulně určitě! Vždyť ty jim můžeš pomoct, umíš rovnat kosti a trhat zuby, dokážeš i vyříznout vřed přece. Přimluvím se tam za tebe.“

Zavrtěla hlavou. „Nejsem ani stará, ani nemocná, abych musela do útulny.“

Písař se rozhlédl okolo sebe, aby se ujistil, že je nikdo neslyší, a zašeptal: „Nebo jdi prostě do jinýho města, daleko, kde tě neznají. A neprozrazuj, cos byla. Provdej se, máš věk.“ Začal prohmatávat kapsy svého zašlého pláště. „Dám ti nějaké mince, počkej, mám je tady někde. Zatraceně, kde jsou.“ Netrpělivě mumlal svraštělými rty a šmátral přitom po záhybech.

„Postarám se o sebe,“ vypravila ze svého bolavého hrdla a naposledy se ohlédla za otcem, jehož tělo teď dva čeledíni opatrně balili do rubáše. Sami měli rukavice, aby se ho nedotkli. Nechtěla se dívat na to, jak ho pohřbívají do neposvěcené půdy někde za hřbitovní zdí, mezi sebevrahy a hříšníky. I přes spousty vyplacených mincí a všechnu tu odvedenou práci mu jeho povolání nikdy nemohlo přinést úctu místních lidí. Do očí se jí hrnuly další slzy, které nechtěla písaři přiznávat. Otec jí často opakoval, aby před ostatními lidmi z města zachovávala kamennou tvář, protože vidět na katovi lidské pocity jim přinášelo jen neklid a katovu úřadu to ubíralo na vážnosti. Ze zadržování dechu i slz ji pálilo na plicích. Potřebovala odsud pryč, ten lítostivý pohled písaře byl nesnesitelný a čekání na to, až vyloví v kapsách nějaké mince, ponižující. Nedokázala ze sebe vysoukat už ani slovo, prostě jen bez rozloučení rozpohybovala nohy pryč od spáleniště.

Lidé postávající kolem jí uhýbali a Anika kráčela dál směrem ke stezce mizející v liduprázdné zeleni. Pěšina, kterou tu s otcem za ta léta vyšlapali v keřích a travinách, ji zavedla k Popravčí věži, baculaté stavbě s úzkými střílnami a odstrašujícím cimbuřím, na kterém teď v časech míru jen málokdy zahlédla stráž. I teď se zdálo být prázdné. Přelezla suchý příkop, který jen zřídkakdy město plnilo vodou z Radbuzy, a ocitla se přímo u mohutné vysoké zdi z pískovce. Vedle ní se mezi keři tísnila úzká branka, jediný průchod, kterým měl kat povoleno vcházet do města, pokud zrovna netáhl popravčí káru a nemusel projít Slepou bránou. Až když ke katově brance přišla a zacloumala těžkou klikou, uvědomila si, že klíč od ní zůstal nejspíš u otcova opasku spolu s klíči od žaláře a mučírny. Pěstí praštila do vyšisovaného dřeva, ale branka jí jen tupě odpověděla bolestí v ruce. V Anice už nezbyla žádná síla. Všechno skončilo a ona před sebou neměla nic. Tvrdě dosedla do bahna vedle branky, čelo si opřela o kolena a tady v osamění nechala slzy zase volně téct.

Blížící se večer pomalu upíjel ze světla dne, ale ona dál setrvávala na svém místě u zamčené branky. Mráz se jí zakusoval do těla, prokřehlé prsty už přes rukavice vůbec necítila. Oči i tváře měla jak sežehnuté plameny, citlivé od slz, které se zpočátku zdály bez konce. Teď už v ní ale naopak žádné nezbývaly, oči zůstaly suché a hrdlo vyprahlé jak troud.

Písař jí vnukl myšlenku, které by se doteď neodvážila. Mohla by odjet z tohohle prokletého města a začít někde úplně jiný život. Jenže za co? Všechny stříbrné mince zůstaly v domě a při požáru se nejspíš roztavily. Ona sama měla po kapse jen pár měďáků, které by jí vystačily tak na bochník chleba. Napadlo ji, že se vrátí do domu a prohledá spáleniště, ale tušila, že to nejspíš už někdo z chudších obyvatel města udělal za ni. A představa, jak jde za Matyášem pro peníze, byla příliš ponižující.

Stmívalo se. Chlad ji i bez jasného cíle přinutil konečně vstát na rozbolavělé nohy. Chtěla odejít, kamkoliv jinam, když ji zarazil nějaký šramot z druhé strany branky. Kovové zavrzání zvěstovalo, že někdo prochází pod hradbami od města. Jediný ale, kdo měl od branky klíč, byl její otec a rychtář.

Rychle se přitiskla zády k chladné zdi. Další rachocení klíče a cvaknutí zámku znamenalo, že někdo už odemyká branku tady u ní. Dokonce ji napadlo, že to celé byl jen hrozný sen a brankou teď projde otec a vynadá jí, že se tu potuluje pod hradbami po klekání, když už na krajinu padá šerá deka večera.

Brankou ale nevycházel otec. Zaslechla ženské zavzlykání následované zoufalým úpěním, které se někdo snažil tlumit látkou nebo dlaní.

„Hano, proklatě, tiše!“ napomínal ženu nějaký mužský hlas zadýchaně, když se protahovali brankou.

Tohle zcela určitě nebyl její otec, hlas byl mladší a úsečnější.

„Ježiši!“ ozvalo se vzápětí, když si ta žena ve chvíli, kdy za nimi chtěl muž branku zavřít, jako první s leknutím všimla, že na téhle straně někdo stojí.

Na rozdíl od ženy se nelekl a pohotově zaútočil. Stihla ještě zvednout předloktí proti ostří, jež se na ni vyřítilo, ale on ji celým tělem natlačil zpátky na hradby, až jí v uších zaduněla vlastní lebka naražená na kámen. Než se vzpamatovala z té rány, měla zápěstí sevřené v železném stisku nad hlavou a dýku přitisknutou tak těsně pod bradou, že jí ostří štiplavě prořízlo kůži, jakmile polkla.

„Co seš zač?“ zasyčel jí přímo do ucha. Cítila z jeho dechu víno, ale hlas i pohyby měl příliš jisté na to, aby byl opilý.

Zpoza jeho zad se ozvalo další zasténání a Anika rozeznala tmavou siluetu ženy, která klesla na kolena. Muž se od ní trochu odtáhl a neklidně se po raněné ohlédl. Rozeznala tak jeho krátce střižené vousy a těkavé oči, byla už ale příliš velká tma, než aby si ho mohla prohlédnout důkladněji. Rychle stočil svoji pozornost zpět k ní a prohledal ji, jestli nemá nějakou zbraň.

„Tak co seš zač?“

„Co ty seš zač?“ vrátila mu otázku, když jí rukou pátravě zajel i mezi stehna, a odstrčila ho od sebe. Nemohla se zbavit dojmu, že ji spíš pustil on sám, když se ujistil, že není ozbrojená a nepředstavuje tak pro něj hrozbu. „Tohle je katova branka. Kde jste vzali klíč?“

Muž si jen posměšně odfrkl a bez odpovědi se sklonil ke své společnici. I ve tmě bylo Anice zřejmé, že musí být drobná žena vážně raněná. Nedokázala se postavit sama na nohy a přes zaťaté zuby jí unikaly tlumené vzlyky plné bolesti. K hrudníku si tiskla ruku zkřivenou v prapodivné poloze.

„Kdo je to?“ vyhrkla žena, kterou předtím oslovil Hano, když se jí podařilo s jeho pomocí vrátit zpátky na nohy. Bylo znát, že se jen obtížně soustředí na to, co se kolem ní děje, a noří se zase zpátky do své bolesti. Anika tenhle stav znala z mučírny. Občas musela vyslýchané polít studenou vodou, aby je probrala z tohohle útrpného prožívání.

„Je to jen nějaká holka, nevšímej si jí. Hano, strašně to teče,“ hlesl muž a žena se znovu svezla k zemi, když se pokusila udělat krok bez opory. Jeho hlas byl plný obav:

„Musíme tě odsud dostat na světlo a něco udělat s tou rukou. Hned.“

„Co je jí?“ zeptala se i Anika s obavou, protože na ni svůj neklid přenášeli.

„Co myslíš, že jí asi tak je? Krvácí! A blbě,“ utrhl se na ni hrubě a snažil se v té tmě marně zkontrolovat krvácející ránu někde na ruce. „Zatraceně, nic tu nevidím.“

„Nemůžeš… louče…,“ žena přestávala souvisle mluvit.

„Já vím, že tady nemůžu svítit, uviděj nás z hradeb.“ Anika zaváhala. Nechtěla přihlížet další smrti, ale zároveň tušila, že tihle dva se tu potmě neplíží jen tak z rozmaru. Mohli to být zloději nebo snad i něco horšího. Otec jí ale také od mala vštěpoval, že dokud se obviněný nepřizná, nemůže mu nikdo klást na bedra žádnou vinu.

„Kousek odsud je…,“ zarazila se, „…byl katův dům. Tam nikdo nechodí, můžete zapálit oheň a podívat se na tu ránu.“

Muž byl potichu, zřejmě zvažoval svoje šance. Žena zkusila vstát, ale nohy měla příliš slabé, a jakmile se začala sesouvat k zemi, bez dalšího váhání zastrčil svoji zbraň za opasek a vzal ji do náruče. „Tak mě tam doveď. Dělej!“

Zbytek šera z dnešního večera jí dobře posloužil k tomu, aby je bezpečně dovedla zarostlým pásem krajiny pod hradbami až k tomu, co bývalo jejím domovem. Se ženou v náruči jen s obtížemi překonal vyschlý příkop a dál jí funěl v patách, zatímco raněná byla podivně tichá, zřejmě už v mdlobách.

Oproti tmavnoucímu nebi se jako prsty umrlce rýsovaly zborcené trámy jejího domova. Chladný vzduch čpěl pachem spáleniště a štípal v nose. Zbyla jen část kamenné kuchyně a přístřešek pro popravčí káru. Káru musel někdo odvézt nebo ukrást, protože přístřešek byl prázdný a Anika je tam zavedla, aby byli chráněni před větrem aspoň třemi stěnami. Na skobě tu zůstala viset lucerna s lojovou svící, kterou si otec na káru připevňoval, když vyjížděl na ranní popravu v zimních měsících a venku byla ještě tma. Křesadlo si nechával ve škvíře mezi prkny a ona ho s pocitem tísně nahmatala. Ještě včera večer ho tam musel odložit, jako to dělával vždycky. A dnes už byl mrtvý. Odložil raněnou na udusanou hliněnou zem a netrpělivě od Aniky převzal lucernu s rozhořívajícím se knotem. Konečně si tak mohla prohlédnout příčinu, proč žena tolik krvácela. Její ruka byla v lokti téměř odseknutá. Zahlédla bílou barvu přeštípnuté kosti, rudé maso a přeťaté šlachy. Z rány vytékalo hodně krve, i když se jí někdo snažil ruku nad loktem zaškrtit pruhem látky.

„Zatraceně,“ ucedil při pohledu na tu zkázu. Ženin drobný obličej byl bledý, oči měla zavřené a nehýbala se. Zatím ale stále dýchala a podle toho, jakým způsobem jí vytékala krev z rány, její srdce pořád ještě bilo. Musela ji zranit nějaká sečná zbraň, předpokládala, že sekera nebo meč.

„Musíš to líp zaškrtit, takhle brzo vykrvácí,“ poznamenala Anika s očima upřenýma na ránu. Předtím na ni byl hrubý a nehodlala mu oplácet hrubost úctou, kterou by jinak dospělému muži projevila.

Když pracovala s otcem, lidé se měnili na pouhé kosti, šlachy, svaly, kůži a tuk se spoustou krve okolo. Už dávno si to nepřipouštěla, podobná zranění v ní nevzbouzela nic jiného než myšlenky na to, jak zraněnému způsobit ještě větší bolest a zároveň prodloužit jeho život. Anebo jak zraněnému ránu naopak ošetřit, když se přiznal a bylo potřeba ho zachránit.

Muž se pokusil ránu lépe zaškrtit, ale dělal to špatně. Anika ho odstrčila a pruh plátna použitý k zaškrcení posunula po paži o kus výš. Byl tak volný, že ho ani nemusela rozvazovat. Cípy zavinula, aby byly tenčí, a utáhla je okolo paže tak silně, že je přes vrstvu svalů přitlačila až na kost. Krvácení se ihned zpomalilo.

Pak rychle natáhla dlaň k ženině doprovodu: „Potřebuju tu tvoji dýku.“

Tvář se mu stáhla nedůvěrou. Bylo to poprvé, kdy mu do ní viděla. Tmavé oči schovával pod hustým obočím a zdobil mu je vějíř vrásek někoho, kdo se zřejmě uměl i smát. Rty, napjatě stažené v krátce zastřiženém vousu, se nadechly k zamítavé odpovědi, ale zasténání té ženy ho přimělo sáhnout po dýce a podat ji Anice rukojetí napřed. Odřízla z paže raněné zbytek oblečení a cár vyztuženého koženého chrániče, kterým si chtěla žena předloktí chránit. Proti tomu, co jí ruku téměř odseklo, ji ale vyztužená kůže pomoct nemohla. Proti takové síle by musela mít plátové brnění nebo štěstí v kroužkové košili.

„Odsekla bych zbytek kosti a odřezala maso. Necháme kůži na překrytí, a když mi seženeš jehlu a nit, kůži přišiju přes pahýl.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil význam těch věcně pronášených slov. Jako kdyby mluvila o tom, že upeče chleba k snídani. „Nedovolila by to, nikdy by si nenechala uříznout ruku.“

Anika si znovu prohlédla zranění a posvítila si lucernou blíž, aby viděla přímo do rány. „Jsou tam kousky kosti, ty budu muset vyndat, jinak to shnije. A pak narovnat kost, aby na sebe seděla. Ránu vypláchnu a ovážu, ale stejně si myslím, že je lepší to rovnou odříznout. Když to necháme, zanítí se to a nejspíš jí ruku stejně vezmou, akorát výš, třeba až u ramene. A jakmile jí to začne hnít, bude slabá a už to nejspíš ani nepřežije.“

„Přežiju,“ ozvalo se ze země slabě. Raněná se probrala a zaslechla jejich rozhovor.

Anika pokrčila rameny, nechtěla se s ní hádat, byl to přeci jen její život nebo smrt. Obrátila se zpátky na něj: „Zkusím vyndat ty kousky kosti. Musíš ji u toho pevně držet, nesmí se hýbat. Ránu potřebuju pak vypláchnout, podívej se po spáleništi, jestli tam nezbyla nějaká otcova pálenka. Schovával je v takovejch keramickejch džbánech.“

„Otcova?“ zopakoval po ní a obočí mu vyletělo po čele vzhůru. „Katova dcera?“

Neodpověděla mu, protože se potřebovala soustředit na ránu a tahle připomínka jejího otce ji vyvedla z předchozího milosrdného zapomnění.

Zašmátral u opasku a podal jí menší kožený měch plný nějaké tekutiny. „Bude to stačit?“

Přičichla k obsahu, který ji zaštípal v nose a podráždil jí žaludek. „Asi ano,“ zamumlala a znovu se zadívala na tu odhalenou kost. Rána se jí nelíbila, ale už měla aspoň představu, jak ji zkusí spojit zpátky dohromady.

Z vlastní lněné tuniky odřezala několik pruhů látky a připravila si je spolu s pálenkou k ruce. Nakonec si svlékla kožené rukavice a opatrně je odložila vedle sebe na zem. Neklidně se přitom po něm ohlédla, aby viděla, jak reaguje na její holé prsty a dlaně. Nezdálo se, že by ho to nějak pohoršilo. „Jestli se modlíš, tak teď je správná chvíle.“

Muž si mlčky položil ženinu hlavu mezi kolena a obě ruce jí přitiskl k zemi. Tu raněnou v rameni a tu zdravou v lokti. Žena upadla znovu do bezvědomí a ani se nepohnula, když jí hrotem dýky začala v ráně lovit kusy roztříštěné kosti. Neměla tu žádnou pinzetu, jakou míval otec v mučírně, ale soustředěně se rozhodla poradit si s tím, co měla po ruce.

Očistila ránu a zkoumala obnažené vazy a svaly.

„I když to přežije, ta ruka jí už nikdy nebude sloužit tak jako dřív.“

Muž její slova přijal s pochmurným pokývnutím brady.

„Ještě jí to můžu vzít celý.“

„Ne,“ odvětil rázně. „Nepřála si to, její rozhodnutí budeme ctít.“

Prohlédla si bezmocnou ženu ležící v jeho klíně. Nepůsobila dojmem urozené paní, pod sukní měla jen obyčejné nohavice, tuniku a vyztuženou koženou kazajku. Chyběl jí plášť nebo kožich, medové vlasy lemující bledou tvář měla rozcuchané bez síťky nebo ozdobných spon. Slovo většiny žen nemělo žádnou váhu, a přitom slovo téhle ctil její ozbrojený doprovod bez výhrady.

„Ty se postarej o to, aby ji to nestálo život.“

Překvapeně k němu vzhlédla, protože jeho tón zněl zase nepřátelsky a výhružně, jako když je překvapila předtím u katovské branky. Ten podmračený pohled ji vystrašil a raději se sklonila zpátky k ráně, aby dokončila to, co začala. Na závěr ještě ránu polila ostrou pálenkou a pevně ji obvázala pruhy plátna, tak aby části kosti držely u sebe.

„Teď ji musíš přenýst někam do tepla, ránu zašít, znovu polít pálenkou nebo odvarem z měsíčku. A modlit se.“

„Půjdeš se mnou a uděláš to sama. Zaplatí ti,“ předběhl její protesty.

„To nejde, nemůžu.“ Svá slova doprovodila rozhodným vrtěním hlavy. Otřela si zakrvácené ruce do stehen a natáhla si rukavice.

Rozhlédl se okolo sebe. Lucerna obnažovala obrysy bezútěšného spáleniště a nehybné tělo mrtvého kocoura, které zůstalo ležet uprostřed dvora. „Tvůj otec je mrtvej, jak jsem slyšel, jeho dům je spálenej, jak vidím, takže na něj nemáš už žádný právo. Předpokládám, že všechno, co Jakub měl, ukradli nebo shořelo. Máš snad ve městě nějakou rodinu? Nebo někde v okolí?“

Zatnula čelisti, až jí zuby o sebe zaskřípaly, aby potlačila bolest, kterou v ní ten chladný výčet vyvolával.

„Nemám,“ odpověděla dutě a za každou cenu se dál držela své kamenné masky.

„A kdo tě teda přijme pod střechu? Katovu dceru? Lidi jsou tu pověrčivější než starý řeholnice, nedaj ti ani najíst.“

Už neřekla nic, protože odpověď na jeho kruté otázky znali oba. Tady ve městě jí nikdo nepomůže. Musela by se vydat někam, kde ji nikdo nezná, a začít od znovu, ale na to potřebovala aspoň nějaké stříbro, aby neumřela po cestě zimou a hlady.

Jeho tón o něco málo zjemněl, když dodal: „Postaráš se o to, aby přežila, a štědře ti zaplatí.“

Nepřinutila se jeho nabídku přijmout, ale nedokázala ani říct ne. On mezitím s funěním zvedl raněnou do náruče. „Kudy je odsud nejkratší cesta ke Slepé bráně?“ Anika vstala na ztuhlé nohy a ukázala směrem, kudy otec projížděl s popravčí károu do města. „Ale takhle na noc je přece zavřená.“

Vykročil, kudy ukázala, a přes rameno výsměšně utrousil. „A zavřená brána je podle tebe nějakou překážkou v tom, aby se člověk dostal do města?“

„Do města ani z města se v noci nesmí, to je zákon.“ Věnoval jí tázavý pohled, jako kdyby se ujišťoval, že nežertuje. „Neboj se, poctivko, my nejdem do města porušovat zákon.“

Sebrala lucernu ze země a váhavě se vydala v jeho stopách. Nedokázala vymyslet nic lepšího, hlava jako by jí po tom zákroku přestala přemýšlet jasně, ramena jí ztěžkla únavou a roztřásla se zimou, i když byla zabalená do pláště. Potřebovala by si někde v teple odpočinout, lehnout si a zabořit tvář do podušky. Najednou se jí zjevil obraz otce, jak leží v ledové zemi jen v rubáši, hlína se mu bez ochrany rakve tlačí do očí, do nosu, úst i uší. Ta představa byla tak strašná, že si rukou zakryla ústa, aby nezačala vzlykat, a spodní ret si zuby stiskla tak silně, až ucítila kovovou pachuť krve. Bolest ji vrátila myšlenkami zpátky na zem a vypudila z mysli ten otřesný obraz.

Netušila, kam ji muž vede, ale byla už tak vysílená a prokřehlá, že ho jen tupě následovala až k udusané cestě do města. Cestou jí sfoukl svíčku v lucerně a k městu se dál blížili potmě, jako můry přitahované k pravidelně rozmístěným ohňům na hradbách.

V nose ji zaštípal zápach louhu a to jí napovědělo, kam nejspíš jdou. Ještě před Slepou branou vystavěli lidé u města hradbami nechráněné předměstí. S otcem sem nosili koželuhům mršiny, jejichž kůže ještě stála za zpracování. Kromě koželužen tu u řeky stála také jatka a mlýn, který dělal příliš velký hluk, než aby ho u sebe přijali obyvatelé města. Mezi dílnami se tísnilo i několik dvorů se zahradami a domky chudých, kteří v nich pracovali. Většina z nich už měla zhasnutá světla a zavřené okenice, jen pár posledních záblesků prozrazovalo několik málo nespavců.

V jednu chvíli muž tiše sykl a uskočil stranou, skrytý za sudy vyvalenými ze sladovny. Anika ho až se zpožděním následovala do úkrytu, když si všimla dvou ozbrojenců s loučemi, kteří očima propátrávali okolí. Tabard zdobený hrdým znakem města, červeným štítem se stříbrnou chrticí ve skoku, prozrazoval, že se jedná o muže městské posádky. I když netušila, proč se před nimi musí skrývat za sudem, byla vlastně ráda, že nemusela nikomu vysvětlovat, co dělá teď v noci tady venku na předměstí. Když je strážní bez povšimnutí minuli, pomohla mu vyzvednout ženu zpátky do náruče a pokračovali dál. Bylo očividné, že už ji jeho šlachovité paže příliš dlouho neunesou, ale i přes ubývající síly šel umíněně dál.

Prošli kolem tichých lázní, které nikdy neměla odvahu navštívit, a přiblížili se ke zvuku tlumené hudby a smíchu, jaký ji teď v noci překvapoval. Dvoupatrový dům s kamennou podezdívkou někdo přistavil přímo k lázním tak, aby dokázal odolat zvedající se hladině řeky při záplavách. Zavřené okenice sice tlumily hluk vycházející z domu, ale z těch zvuků a prosvítajícího světla bylo zřejmé, že na rozdíl od obyvatel ostatních staveb tady rozhodně nikdo ještě nespí.

Nešli předním vchodem, ale přes dvůr čpící močí a hnojem ji provedl kamsi dozadu, kde se pod pokřivenou dřevěnou terasou tísnila vyspravovaná prkna zadního vchodu. Anika znechuceně překročila něco, co v bahně vypadalo jako rozšlapané zvratky, a postavila se za záda toho neznámého. Přidržel si raněnou na koleni a pěstí zabušil na křivý rám dveří. Bušení musel ještě dvakrát zopakovat, než se ozvalo zavrzání závory.

„Hmm?“ zabručel tázavě hromotluk s tupým čelem, když otevřel dveře a pohledem očí položených příliš blízko u sebe zpražil pozdní návštěvníky. Jakmile rozpoznal mužovu tvář, odložil ke stěně ošoupanou dřevěnou palici, již měl u zadního vchodu při ruce na nevítané návštěvníky.

Muž obrovi z posledních sil předal své těžké břímě a kratičce si protřepal bolavé ruce. „Pokoj, teplo,“ vzdychl zadýchaně.

Obr sice převzal bezvládnou Hanu, ale stál dál ve dveřích, dokud neuslyšel kouzelná slova: „Hana zaplatí.“ V jeho mohutné náruči působila raněná jako drobné dítě.

„Hana platit. Hodně,“ pokýval svojí holou hlavou a ustoupil stranou, aby mohli projít dovnitř. Slova pronášel s cizím přízvukem a i jeho barevná cizokrajná vesta prozrazovala, že nepochází z tohoto města a nejspíš ani z Království českého. Když zahlédl Aniku ve světle chodby, zeširoka se usmál a odhalil řadu chybějících zubů mezi zažloutlými pahýly těch zbylých. „Tímhle platit?“

Po zádech jí přeběhl mráz a zarazila se hned ve dveřích. Najednou se jí nechtělo pokračovat už ani o krok.

„Bude se o Hanu starat, je to přítel, ne platidlo.“ Zklamaný výraz hromotluka ještě potvrdil jasným příkazem:

„Nikdo se jí nedotkne.“

Hromotluk přikývl, že rozumí, a Anika se po tom ujištění odhodlala postoupit chodbou dál do domu. Obr je vyvedl po úzkém dřevěném schodišti, kam se i s Hanou v náruči sotva vešel, hlavu skloněnou a záda shrbená. Odněkud zezdola celým domem stoupaly hlasy, smích, dupání a hudba, ale on je vedl kamsi vzhůru. Vyvedl je až úplně pod střechu. Do krátké chodby se tu vešly už jen dvoje dveře. Zamířil k těm, jež byly označeny vyřezanou růží.

Řinčení hudby přehlušilo hlasité vzdychání, které utichlo až v okamžiku, kdy hromotluk dveře neurvale rozrazil. „Pryč. Jít jinam!“ Nedbal na protesty ozývající se zevnitř a protáhl se dveřmi i s Hanou v náruči. „Pryč!“ Z pokoje během chvilky vyšla úplně nahá žena, starší než Anika, se záplavou rudých vlasů klouzající jí po holých ramenou. Zrzka se kratičce zarazila při pohledu na zraněnou, ale rychle nasadila ve znuděném obličeji nezúčastněný výraz. Když se jim vyhýbala v úzké chodbě, boky jako kdyby začala schválně vlnit o něco víc. Anice věnovala jen pohrdavý pohled a nerušeně pokračovala ke schodišti. V patách jí byl drobný muž s vějířem vlasů kolem vyholené hlavy, který si chránil rozkrok smotanou kutnou.

Anice až teď se zpožděním začínalo docházet, co je tohle vlastně za dům, a kdyby ji její společník nepostrčil za loket dovnitř, snad by se ještě na místě otočila a utekla.

„Tak,“ řekl hromotluk a Hanu odložil na rozestlané lůžko, ze kterého před okamžikem vyhodil ty dva. V místnosti to páchlo kyselým potem a něčím, co Anika neznala. Byla tu docela zima, chyběl krb i kamna, železný koš v rohu byl vyhaslý. Větší část z místnosti ukrajovala zkosená střecha a jediné okno zakrývala křivá okenice tak špatně, že skrz ni dovnitř pronikala chladná noc.

Hana zasténala ze svého lůžka a Anika k ní rychle přiklekla. Z rány přes obvazy prosakovala krev a navzdory okolnímu chladu začínalo její tělo žhnout jak uhlík.

„Potřebuju jehlu a lněnou nit,“ houkla na kohokoliv, kdo by ji mohl slyšet, „a horkou vodu a teplo.“

Jakmile jí její společník podal do rukou lněnou nit a jehlu, která kdysi bývala ostrá, přestala vnímat bezútěšnost pokoje a soustředila se plně na Haninu ránu. Ta žena neměla žádnou další krev nazbyt, každá uniklá kapka ji přiváděla blíž k nebi nebo k očistci, podle toho, kam se ji Bůh rozhodne pozvat.

Soustředěně udělala všechno, co dokázala. Zastavila krvácení, ránu sešila a vyčistila. Zatímco pracovala, kdosi nanosil do vyhaslého železného koše žhavé uhlí a vzduch v místnosti se příjemně prohřál. Ve zbytku vody v umyvadle si z rukou smyla krev a shrnula si uvolněné vlny vlasů zpátky za ucho a do culíku. Pak už bylo soustředění pryč a v ní začalo zase bujet to hlodavé prázdno, které cítila od rána, kdy se její život tak dramaticky obrátil v prach. Přes otevřené dveře k ní z chodby doléhaly rozčilené hlasy toho, kdo přinesl Hanu, a hromotluka, který na něj ze své výšky nespokojeně hřměl.

„…zaplatí, později.“ Rozpoznala poslední slova, ale ve stejném okamžiku si muž všiml, že je poslouchá. Zamračil se, tmavé obočí se mu stáhlo a rty v zastřiženém vousu semkly. Vešel za ní dovnitř a zavřel za sebou dveře, nechávaje holohlavého obra nespokojeně postávat venku. Ve světle několika dlouhých svící, které tu někdo zapálil navíc k olejové lampě, konečně viděla pořádně jeho tvář. Byl mladší než její otec, ve vlasech měl teprve první šediny a byl drobnější a šlachovitější. Jeho tvář postrádala otcovu láskyplnost, sledoval ji přísně, možná až nepřátelsky, a jeho tělo se pohybovalo úsporně a rychle na rozdíl od otcových dlouhých a pomalých gest. Nevypadal jako žádný chudák, oblečený byl v pevné látce a kůži a ve vysokých botách se silnou podrážkou působil spíš jako žoldák, jehož meč zůstal někde ležet. Z noci věděla, že má někde u sebe nůž, který je ale zběžnému pohledu skrytý.

Navlékla si rukavice, aby si před ním nepřipadala tak obnažená. „Udělala jsem, co se dalo.“

Krátce se zahleděl na její rukavice. „Tak dělej víc,“ zavrčel potom a přešel k nehybné Haně. Ležela na zádech zabalená v dekách, jen zraněnou ruku měla zafačovanou v čistém plátně a opřenou přes hrudník. Starostlivě jí utřel čelo orosené potem.

Pak se zvedl a spěšně vykročil zpátky ke dveřím. „Jídlo najdeš vždycky ráno za dveřmi, uhlí ti budou nosit tak, aby tu nebyla zima, a o zbytek si řekni.“

Z jeho slov začínala mít pocit, že ji tu snad chce nechat samotnou. Pod prkennou podlahou se v ten okamžik začalo ozývat hlasité hekání a pleskání nahých těl.

Většinou své pocity skrývala, ale teď si zřejmě všiml jejího vyděšeného výrazu, když mírněji dodal: „Až odejdu, tak vrať závoru za dveře. A nechoď z pokoje ven, nočník ti vynesou.“

„A ty jdeš pryč?“ vydechla zaraženě.

Už byl jednou nohou na chodbě, když přes rameno bez vysvětlení houkl: „Musím odjet.“

„A kdy se vrátíš?“ slyšela ještě sama sebe vypísknout, ale to už byly dveře zavřené a chodbou mizely jeho tiché kroky.

Hekání pod jejíma nohama vyplnilo náhle ztichlý pokoj a Anika bez váhání přeběhla ke dveřím, aby je zajistila zevnitř závorou. 

2 

Jak ten muž řekl, jednou denně jí nechali za dveřmi jídlo a dvakrát za den obstarali teplo v železném koši. Obsluhu zajišťovala mlčenlivá zrzka, kterou tu noc vyhodili z pokoje, ale vždy jen věnovala kratičký pohled raněné a beze slova zase odešla. Sama k ní nepromluvila a na její otázky odpovídala vyhýbavě nebo vůbec.

Anika spala na zemi, protože na jediné posteli v pokoji sváděla svůj boj o život Hana. První dny po zranění se zdálo, že ten zápas prohrává, ale jakmile se přehoupla desátá noc, dařilo se jí o něco lépe a rána jí po zánětu začínala konečně zdravě srůstat. Horečka ustupovala, a i když většinu dne i noci zatím prospala, měla už i pár okamžiků, kdy nabývala částečného vědomí. Dokázala se napít vývaru nebo vody, zamumlat pár nesrozumitelných slov a znovu usnout.

Uběhly dva týdny. Anika ležela na zemi a očima pátrala po tmavém krovu nad sebou. Byl večer a venku mučivě skučel vítr. Střechou místy táhlo, ale většinu otvorů se jí podařilo ucpat hadry tak, aby jim žhavé uhlí z koše pokoj příjemně vyhřálo. Prázdnota a úzkost ji zaplňovaly od paty až k hlavě, dokázala je zahnat akorát ve chvílích, kdy se starala o Hanu nebo snila o tom, jak vlastní rukou mučí a zabíjí ty, kdo jí zavraždili otce. Nic jiného tady mezi těmi čtyřmi stěnami na práci nebylo.

V pokoji pod nimi zase kdosi hlasitě hekal a v pokoji přes chodbu slyšela dopadat rány něčeho měkkého na kůži. Dřevěnými patry domu se rozléhal každý zvuk, a tak jí v uších od brzkého poledne dlouho do noci znělo sténání a hekání, někdy křik i pláč, jindy smích. Ze spodního patra pak hudba a hulákání opilých hostů. Klid a ticho katovny v jejím životě nahradil podivnou náhodou hluk rušného nevěstince.

Nikdy předtím nic podobného neslyšela. Matka jí zemřela při porodu, otec si do domu nikdy žádnou ženu nepřivedl a jí samotné se lidé jakožto katově dceři vyhýbali pohledem, natož aby se jí snad nějaký chlapec dotkl. Netušila, že to, o čem občas v ulicích tajně vyslechla z cizích rozhovorů, zní právě takhle.

Byla tady s tou cizí ženou zavřená už třináct nocí. A i když na sebe byla pyšná, že jí dokázala zachránit život a nejspíš i zraněnou ruku, už odsud potřebovala jít pryč. Jejího otce někdo zabil a ona netušila kdo a proč. A ani nevěděla, jestli po těch zabijácích někdo pátrá. Kdyby se konečně vrátil ten, kdo sem Hanu donesl, řekla by si o slíbenou odměnu a vyrazila za rychtářem vyzvědět, co o otcově smrti zjistil. A až ti dva vrazi skončí na šibeničním vrchu, potom z tohohle prokletého místa díky té odměně zmizí, jak jí radil písař. Začne nový život někde daleko odsud. Nejdřív chce ale ty dva vidět viset.

„Jsi skutečně tady?“ ozvalo se najednou ze slamníku nad ní slabě.