Přiměřeně laskavé příběhy

Šárka Rosová Váňová

Informace pro uživatele

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Šárka Rosová Váňová 

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

978-80-7539-043-1 (formát epub)

978-80-7539-044-8 (mobi)

978-80-7539-042-4 (formát PDF)

www.tz-one.cz

www.vydavatelstvi-eknih.cz

Předmluva

Milý a dobrotivý čtenáři, který přicházíš a otevíráš tyto stránky. ..budiž pochválen a pozdraven...

Mám ráda laskavé lidi. Slušné lidi. A taky hodné lidi. Prostě vás všechny, kteří máte svých problémů a potíží habaděj, ale stále se snažíte být přiměřeně v pohodě a brát věci přiměřeně s nadhledem, tak jak přicházejí.

S tím pocitem a přesvědčením i píšu. Prostě tak, abych přiměřeně pranýřovala nešvary, přiměřeně si zahubovala, ale to hlavní – pobavila Vás. Přináším vám výběr svých nejvíce čtených třiceti blogů, které jsem publikovala na internetu.

Je to vlastně jejich souborné vydání i s mým moderováním a věnováním. V médiích jsem za těch patnáct let působení řekla, myslím, už dost. Teď přišel čas pro změnu něco napsat.

Až mé blogy budete číst a zavdají Vám alespoň malý důvod k pousmání, budu to brát jako díky a budu přiměřeně spokojená.

A pro další bytí na této planetě buďte pamětlivi toho, že důležité je z ničeho se nepokakat. Na světě je přeci krásně a hlavní je zdraví!

V úctě věnuje

Vaše Šárka, řečená Vánice

Zima...Vánoce...Vánice… Silvestr

Fakt jsem ho viděla, přísahám na holý pupík. Teď tady stál a podal mi ruku. Jo, akorát mu trochu hůř seděla zubní protéza. Což se může stát i Ježíškovi. Ale byl to on.

Lhali nám, Ježíšek existuje!

Objednala jsem oblečky na dceřinu panenku. Růžovo šedé. Poštou přišly celé jedovatě zelené. A ještě bundička. Ta samá barva „jedovatka“. Osazenstvo eshopu bere drogy. To není jinak možné!

Naštvala jsem se a napsala jim. Pár dnů se nic nedělo. A pak mi zavolal podle hlasu starší pán, že k nám přijede a  oblečky vymění. Žije prý kousek od nás v okresním městě. Bylo mi to hloupé, nabídla jsem mu, že přijedu za ním. Nechtěl o tom ale ani slyšet.

V neděli zavolal znovu. Káva na mém stole provoněla pokoj a byla jsem ještě v pyžamu. Nemůže k nám prý trefit, nemá navigaci. A v tu chvíli to nastalo. Je vlastně úplně jedno, jestli bydlíte na obrovském sídlišti nebo na vsi plné domů, domků a domečků. Prostě nás nemohl najít, i když jsem mu trasu podrobně popsala. Po nějaké době, když jsem vybíhala před dům a zmrzlá poskakovala, abych se zahřála, mi na stole zatím chladla káva a byla jsem docela naštvaná. To není možné. To je jak pokoušet se domluvit s Hotentotem z kmene Khoikhů. Pomyslela jsem si hořce a dál tomu člověku trpělivě vysvětlovala, kudy k nám má jet.

Po půl hodině a pěti telefonátech jsem už byla řádně otrávená a zmrzlá. Po kafi mi už pluly ledy a mezi nimi troubily parníky. Tak zase běžet na ulici. Safra a dnes zrovna mrzne, až praští.

Konečně přijel. Spíš se zjevil. Z mlhy se po namrzlé silnici přišouralo staré unavené auto. Chyběl mu znak. Díru po něm majitel zalepil izolepou. Pneumatiky už ani nepamatovaly, kdy je naposledy nahustil. A plechy útrpně dlouhou dobu tolerovaly, že s nimi určitě nenakládal vůbec šetrně. Měla jsem na jazyku nějakou peprnou poznámku.

Auto zastavilo a ze staženého okýnka se na mě zubil starý pán a podal mi ruku, aby se představil. „Ty původní oblečky si nechte,“ řekl hned na uvítanou, „dám vám za ně nové.“ Při pohledu na milého dědu mě jedovatý jazyk přestal svrbět. „To nemusíte, jste moc hodný. Nám by na jinou panenku stejně nebyly,“ odmítla jsem jeho laskavost. Vzal si je zpět s tím, že má berle, a nechce zbytečně lézt z auta. Strčil mi do ruky jedny oblečky, pak také dvoje navíc, které by mohly odpovídat barvou i velikostí.

Už jsem chtěla poděkovat, že je toho všeho moc a rozloučit se, ale on najednou vystoupil na chodník a povídá mi: „Víte, já jsem k vám jel moc rád. Miluju tenhle kraj a do těchto končin rád jezdívám dobrých osmdesát let“. Otevřel zadní dveře, chvíli prohraboval haldu oblečků pro panenky, kterých měl plné auto. Pak vytáhl ještě zavinovačku a podal mi ji se slovy, že za ni nic nechce.

Udiveně jsem na něj zírala. Zdarma? V dnešní době kdy platíte i za podání ruky? A vlídnost, aby jeden z lidí lámal? A každou chvíli vám někdo něco nehezkého provede? Pomyslela jsem si.

A pak mu najednou povídám: „Tak teď už vím, jak vypadá Ježíšek. Vždyť je to docela hezký dědeček.“

Už chtěl sednout za volant. Pak se ale otočil a s dojetím řekl: „Jej, to jste ale hodná, takhle hezky mi už hodně dlouho nikdo neřekl. Přeju vám hodně zdraví a hezké Vánoce!“ Potom sedl do otlučeného auta – a zmizel.

A já tam zůstala stát s dárečky v rukách a zírala za ním. Až po chvíli mě napadlo, zavřít pusu a jít domu do tepla.

Vidíte, a já jsem se letos marně pokoušela připravit opatrně dceru na to, že Ježíšek není. Neuvěřila mi. Hádala se a na spoustě příkladů, dokazovala jeho existenci. A dělá dobře holka jedna malá.

Už jí kazit iluze nebudu. Ježíšek prostě je – a basta fidli!

Kradu, kradeš, krademe...už se vám to někdy stalo? Každopádně je to ostudy kopec :-)

Bláznivé Vánoce aneb jak jsem kradla v supermarketu

Druhý svátek vánoční je zasvěcený mučedníkovi Štěpánovi. I já jsem mučedník. Ubohý Štěpáne, cítím s tebou. I já každý rok trpím v předvánočním shonu.

„Vánoce jsou svátky klidu, nezkoušejte naši třídu,“ psávali jsme křídou roztřesenou rukou ve spěchu o přestávce na školní tabuli...

Vánoce se ale rok od roku více stávají štvanicí. Na každém rohu zuří bitva o nákupní košíky a na každém rohu létají vzduchem palice na hlavy nebohých kaprů, kteří v němém úžasu a němými kušnami chtějí, ale nemohu, vyřknout otázku: „PROČ?“

A tak se ptám za ně.

Jela jsem tuhle přes Prahu z jedné ze svých služebních cest. Říkám si, vyřídím si reklamaci handsfree (nějak jim to trvá) a nakoupím pár dárků pro chlupáče našich dcer, trochu přikoupím proviant na Vánoce. Jak pošetilý plán...

Vyřízení reklamace trvalo déle než měsíc. Při dotazu na prodavače KDE je tedy mé handsfree, s bezmocným pokrčením ramen sdělil „my nevíme, někde se ztratilo... Dáme vám peníze.“ Na tuhle informaci jsem zpocená čekala bezmála půl hodiny a pak jsem bezmocně bloumala v propocené zimní bundě, která rok od roku postrádá v teplých zimách význam, mezi regály. Finance v dlani mi jsou k ničemu, nové handsfree mé vytoužené značky mega shop nemá. Že by se taky někde ztratilo?

No nic, povznáším se a vcházím odhodlaně do dalšího super mega shopu s potřebami pro zvířátka. Kupodivu zeje prázdnotou. Záhy jsem pochopila proč. Pískátka, ňufátka, boudičky, obojky, pelíšky a rozmanitá papáníčka a podobné nezbytnosti pro naše drahé psí, morčecí, králičí, kočičí a roztodivné miláčky jsou beznadějně předražené. Říkám si, je to jednou za rok, přilepším jim. S trhlinou v rodinném rozpočtu a v peněžence, která také není bezedná, opouštím i tento skvostný nákupní stánek, lehce se křižuji a vstupuji do poslední nákupní meky.

Důchodkyně nakupujíce vleže s obřími prsy uloženými na madlech vozíků důsledně peskují své protějšky. Dědové důstojně procházejí mezi regály a snažíce si zachovat poslední zbytky své důstojnosti stejně tak důsledně na přání svých paniček vyprazdňují regály a přemisťují je do přecpaných vozíků. V jedné chvíli mě dobře mířenou ranou odráží košíkem zdatný chlap produktivního věku pobízený svojí ňafající manželkou, kolem kterých pobíhá párek zdivočelých dvojčat. Spěchají a děti řvou stereo, že chtějí dárky už dnes.

Ukrajinsky mluvící pokladní se mi snaží mezi nonstop pípáním kasy lámaně naznačit, že mi nemůže prodat zlaté čokoládové prasátko bez kódu. Safra, zase můj nával. Tentokrát větší než předtím. Zoufale rozepínám bundu a po chvilce marné snahy se procpat pro nové prasátko, rozhodnu se nenaštvat dvacet dalších lidí za mnou ve frontě, a rezignovaně to vzdávám.

Při odchodu spouštím alarm v celé prodejně. Můj nákup vydal na menší nákupní tašku, ale okamžitě vzbuzuji pozornost celého osazenstva obchodu a pochopitelně jsem probudila i bojový mod pána z ostrahy, který přibíhá se salátovou okurkou v ruce. Lehce mě to vyděsilo. Říkám si: Aha, nový donucovací prostředek a bojím se, že bude použit. Žoviální rachitický chasník, který ovládá karate zhruba na stejné úrovni jako já, zdá se být ovšem hrozbou minimální. Dorazil ke mně doprovázený zlomyslnými pohledy unuděných nakupujících v nekonečných frontách.

Opět nával, tentokrát ten můj včetně vůkol panujícího, toho nákupního. Je mi jasné, co bude následovat. Snažně doufám, že při podrobné tělesné prohlídce vynechá tělní dutiny. Ve snaze se mu ubránit předhazuji svoji kabelku. Procházím turniketem mezi šťastlivci, kteří nepípají a odjíždějí se svojí kořistí. Demonstrativně procházím tam a sem s nákupní taškou, abych černě oděného dobrmana přesvědčila, že kromě mě tady nikdo jiný nekrade.

Nakonec vítězoslavně tahám z přeplněné kabelky svůj dávno koupený antiperspirant, který stejně neplní v těchto dnech svoji funkci. Napětí by se dalo krájet. Na několik dlouhých vteřin přestaly pípat i pokladny. Čas se zastavil, přibližně sto párů očí sleduje černokněžníka, kterak rozmáchlým čarodějným gestem tento kosmetický zázrak zhodnocuje před turniketem... a on táhle zavyje!

„Bože on houká, jsem zproštěna, nevinná!“ Davy u pokladen zklamaně zašuměly a s pravidelnou přesností se rozjel obchodní rej a pípání pokladen. Ovšem stále nemám vyhráno. Ostraha po mě chce okurku. Proč po mně proboha?

Mám přeci tu svoji v nákupní tašce, kterou jsem si poctivě zaplatila! Tak to ne, pane, to už na mě neuhrajete, říkám mu a kolem mě proudí davy s přecpanými košíky, jako by měla vypuknout epidemie či hladomor.

„Ale madam, já vám ji dal do ruky.“ Zuřivě prohrabuji tašku, s myšlenkou, proč bych si od něj brala okurku. A ony tam jsou holky dvě! Vesele se zelenají a jedna z nich protrhla rozverně igelitku za kačku a trčí výhružně ven.

S výmluvným gestem ji předávám hlídači, on cosi zamumlá o omluvě... a já si přijdu naprosto degradována a přichycena při krádeži.

Fronty u pokladen se pobaveně a potutelně usmívají.

A já hrdě kráčím k východu centra s myšlenkou, že mi okurku do ruky podal ve chvíli, kdy zhodnocoval antiperspirant a odstraňoval z něj čip způsobující jekot alarmu prodejny.

Z posledních sil svlékám propocenou bundu... usedám do auta a řítím se zběsilou rychlostí dlouhých čtyřicet kilometrů domů, abych stihla vyzvednout ratolest ze školní družiny. Ujíždím pryč s intenzívní myšlenkou, že nesnáším přervanou Prahu, běsnící nákupní davy...

Ženu se pryč s pocitem, že u nás na vsi je přeci jen klid a pohoda.

A ta malá, čistá duše se na mě podívá přes neposlušnou ofinu svých andělských dlouhých vlásků a zeptá se mě: „Maminko, taky se tak moc těšíš na Vánoce?“

Souboj s okurkou skončil. A po Vánocích následuje zcela logicky konec roku a Silvestr. Jupííí! To se to bude zase střílet a bouchat. Ovšem, někomu to přinese radost a jiným utrpení.

Lidi, prosíme, nezabíjejte nás

Když jsem byla ještě malá holka, vzal mě tatínek fotograf navýlet kvodě. Jeho známý ornitolog ho požádal ofotodokumentaci zkroužkování labutí. Byl to zážitek, který by si žádné malé dítě nemělo nechat ujít. Tedy ani já ne.

Labuť je nádherný avznešený pták. Má vsobě tolik majestátu, ale iněhy alásky ke svým bližním. Má vsobě ale také dost ostražitosti aobav osvé mladé či své druhy. Se zaujetím jsem sledovala toho člověka, který se bez bázně pokoušel tyto tvory kroužkovat.

Neuvěřitelné. Po nějaké době zvody vypochodovala labutí rodinka. Máma státou advěma mladými. Zvědavě natahovali dlouhé krky apomrkávali očky, co že to tam my lidská rodinka vlastně děláme.

Nikdy natuto krásnou chvíli vzájemného souznění nezapomenu.

Ito je bohužel smutná daň zanesmyslné přednovoroční anovoroční radovánky.