Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. Martina Dingová Šliková, Ph.D., Mgr. Eva Jandová, Ing. Lucie Lidická

KOMUNITNÍ PÉČE
pro nelékařské zdravotnické obory

Hlavní autorka: Mgr. Martina Dingová Šliková, Ph.D.
Spoluautorky: Mgr. Eva Jandová, Ing. Lucie Lidická
Všechny autorky pracují na Fakultě biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze.

Recenzent: Mgr. Jaroslav Forýtek

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.
Publikace vznikla ve spolupráci s Fakultou biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze.

© Grada Publishing, a.s., 2026
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2026

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 10362. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Štěpánka Ryšavá
Sazba Ondřej Mikulecký
Formát ePub Štěpán Böhm
Ilustrace na obálce a obrázky v barevné příloze Barbora Kunová
Počet stran 176 + 4 strany barevné přílohy
1. vydání, Praha 2026
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.
Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-8386-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-8385-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3952-1 (print)

Úvod

V několika posledních letech čelíme nečekaným událostem, které mají celosvětový dopad. Období pandemie covidu-19 nebo probíhající válka vyvolaly změny v dosavadním fungování lidské společnosti a jednou z nejvíce zatížených oblastí se stalo zdravotnictví. Ukázalo se, že poskytovatelé zdravotních služeb během mimořádných událostí a krizových situací nedokážou přes veškerou snahu kapacitně zvládnout nápor všech nemocných. Proto se do popředí zájmu dostávají i alternativní řešení, a to zejména v domácím prostředí, např. dobrovolnická pomoc nebo využití telekomunikačních technologií. Zároveň jsme svědky rozvoje technologických možností medicíny a dlouhodobějších demografických změn, které jsou spojeny s růstem výskytu chronických a invalidizujících chorob, což opět klade stále vyšší nároky nejen na zdravotnický a sociální systém, ale i na blízké pečující. Taktéž medicinalizace našeho života, při níž je řešení řady životních situací (porody, ztráta soběstačnosti, umírání, ale i sport nebo vzhled) přesunuto do prostředí zdravotnických institucí, s sebou přináší jako následek neustálé zvyšování nároků na zdravotnictví, včetně zvyšování spotřeby vzácných zdrojů, kterých ve spojitosti se současnou politickou a klimatickou situací rychle ubývá. Další požadavky na zdravotnický a sociální systém klade imigrace, v našich zemích momentálně spojená především s válečným konfliktem probíhajícím na území Ukrajiny.

Již v dlouhodobém horizontu se také ukazuje, že zdravotnické a sociální instituce, a to zejména v podobě dlouhodobé ústavní péče, nejsou vždy ideální volbou z hlediska uživatele a náležitého zajištění všech jeho potřeb. Jednou z možností, jak ulevit přetíženým zdravotnickým i sociálním institucím a zároveň optimálně zabezpečit potřeby uživatelů péče, je důraz na rozvoj různých forem komunitní péče a podpory, z nichž některé se poměrně svébytně rozvíjí i v České republice. Protože od napsání posledních českých monografií na toto téma uplynulo již více než deset let, jsou možnosti komunitní péče, které jsou nyní k dispozici, poněkud nepřehledné. Předložená monografie je tak určena především stávajícím a budoucím zdravotníkům (u nichž je v současnosti výuka komunitní péče nedílnou součástí profesní přípravy), ale i dalším pomáhajícím profesím, např. sociálním pracovníkům, s cílem přinést ucelený obraz stávajícího stavu komunitní péče v České republice včetně základních pojmů, stručné historie vývoje, principů poskytování péče, přehledu pracovníků podílejících se na komunitní péči a vybraných aktuálních mezinárodních a národních strategií orientujících se na rozvoj komunitní péče. Stejně tak je ambicí autorek prezentovat ukázku směrů, kudy by se komunitní péče mohla ubírat v budoucnosti.

1Definice základních pojmů

Martina Dingová Šliková

Vysvětlení klíčových pojmů z oblasti komunitní péče a podpory tvoří základ pro další porozumění fungování komunitních služeb a jejich roli v sociální a zdravotní oblasti. Cílem je přiblížit jejich význam a souvislosti, které pomáhají lépe pochopit principy a přístupy využívané v komunitní péči.

1.1Komunita

Slovo komunita pochází z latinského communitas, což podle Sociologické encyklopedie zahrnuje pojmy jako společenství a zároveň i pospolitost [1].

Na našem území nemá pojem komunita nijak dlouhou tradici, proto ani výklad tohoto termínu není ustálen a v současnosti zahrnuje široké spektrum možných výkladů z různých úhlů pohledu. Základní podstatou jeho významu však zůstává, že členové komunity více než jednorázově sdílí své sociální vazby a opakovaně vytváří sociální interakce. Může se tak jednat o komunitu geografickou, tedy skupinu lidí žijících, studujících nebo pracujících v určitém místě (obec, škola), či komunitu s psychickou sounáležitostí, sdílející názory, hodnoty a zájmy, životní styl (např. zájmové kroužky, různá hnutí – skauting, woodcrafting, náboženská komunita), ale i komunitu řešící problémy (např. pacientská sdružení, skupiny pozůstalých, terapeutická komunita). Dnes lze v tomto kontextu považovat za komunity i skupiny, z nichž se vytratila fyzická podstata sociálních kontaktů, příkladem mohou být členové sdílející diskusní platformy v online prostředí, nicméně objevují se i názory (zejména ze strany sociologů), že komunitou v pravém slova smyslu jsou pouze skupiny s reálným sociálním kontaktem svých členů.

1.2Komunitní a sociální práce

Z výše uvedeného vyplývá, že člověk během různých fází svého života vždy patří do některé z komunit a přináležitost ke komunitě je pro něj přirozená. Pokud komunita funguje na základě pospolitosti, je ochotna a schopna poskytovat svým členům různé formy podpory, což přináší pozitivní sociální změny. Těchto dvou uvedených principů cíleně využívá řada postupů, metod a konceptů nazývaných souhrnně komunitní práce (také práce s komunitou, komunitní sociální práce, sociální práce s komunitou), která je většinou odborníků považována za součást sociální práce. Pod pojmem sociální práce pak rozumíme v těchto souvislostech společenskovědní obor zahrnující teorii a praxi, které jsou orientovány na odhalování, vysvětlování, zmírňování a řešení sociálních problémů s cílem zvyšování kvality života [2].

Podle mínění odborníka na sociální práci M. Kappla je cílem komunitní práce v rámci metod sociální práce: „… vyvolání a podpora změny problémových sociálních podmínek, na které se podílí samotní klienti – členové cílové komunity. Hlavní úlohou sociálního pracovníka v takovémto procesu je minimálně jedna z následujících činností: inicializace vzniku či semknutí určité komunity, analýza problémů a potřeb, organizování a plánování procesu komunitní práce“ [3, s. 10].

Zcela odlišný názor zastávají autoři zabývající se romskou problematikou T. Tožička a S. Uhlová, kteří považují komunitní práci za zcela svébytnou oblast, zcela nezávislou na sociální práci. Argumentují samostatností a nezávislostí komunitního pracovníka. Ten, podle nich, hledá řešení osobně v komunitě a nepoužívá předem dané postupy, čímž se odlišuje od sociálního pracovníka. Komunitní práce a organizování komunit je podle těchto autorů: „… profesionální aktivita, která umožňuje lidem společně řešit vlastní problémy…“ [4, s. 5]. Komunitní pracovník¹, který je pojímán jako profesionál zaměřující se na kolektivní problémy a procesy v komunitě, v jejich pojetí nehodnotí, co je špatné, nepředkládá jasné názory a postupy k řešení vzniklých situací, pouze podporuje rozvojové procesy na základě sběru a analýzy interních informací z konkrétní komunity [4].

Přes výše uvedený názor je historickým vývojem uznáváno spíše stanovisko konceptu komunitní práce jako jednoho ze základních pilířů sociální práce, protože byla oficiálně přijata jako jedna z metod sociální práce již v 60. letech 20. století, a to jak ve Velké Británii, tak ve Spojených státech amerických (USA), později i v dalších zemích [5]. Komunitní práci do metod sociální práce přiřazuje i jedna z významných iniciátorek jejího rozvoje u nás Z. Havrdová a doplňuje, že se jedná o důležitou metodu rozvoje místních společenství [6]. Argumentem pro tento pohled může být i tvrzení, podle něhož si sociální pracovníci osvojili řadu metod z oblasti komunitní práce a začlenili je do své praxe [7]. Výuka komunitní sociální práce se stala povinnou součástí profesní přípravy sociálních pracovníků i na našem území a v souladu s tímto požadavkem byla zařazena do standardů vzdělávacího kurikula Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy [8]. Současná komunitní práce tak v rámci sociální práce zahrnuje organizaci sociálních aktivit směrem k podpoře svépomocných procesů v komunitě a zlepšení kvality života členů komunity. Pro tyto komunitní služby je v České republice (ČR) používán termín terénní sociální práce, jenž zahrnuje především poradenské služby a terénní programy, které jsou v současnosti poskytovány v souladu se zákonem č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, ve znění pozdějších předpisů (dále jen zákon o sociálních službách) [9].

1.3Sociální služby, komunitní péče

Za sociální služby jsou považovány činnosti zajišťující pomoc a podporu osobám za účelem sociálního začlenění nebo prevence sociálního vyloučení. Důležitým principem terénních programů je jejich poskytování v přirozeném sociálním prostředí příjemců/uživatelů² (rodina, domácnost, sociální vazby k osobám blízkým a místa, kde osoby pracují, vzdělávají se či realizují běžné sociální aktivity). Jedná se o služby uživatelům, jejichž vedení života je považováno za rizikové, a to s cílem minimalizovat tato rizika. Příjemci služby terénní sociální práce jsou např. osoby ohrožené závislostmi, osoby bez přístřeší, osoby žijící v sociálně vyloučených lokalitách a další sociálně ohrožené osoby a skupiny [10].

Ať již je pojetí komunitní práce jakékoliv, nelze než souhlasit s M. Kinkorem, který ji popisuje jako: „… proces, díky němuž můžeme lidem pomoci, aby společnou aktivitou účinně řešili problémy celé komunity, a zkusili tak zkvalitnit životní podmínky, ve kterých se nacházejí. Tento proces potřebuje profesionálního pracovníka, jenž bude v průběhu tohoto snažení v komunitě přítomen a bude jí v jejím snažení nápomocen“ [11, s. 45].

Řada odborníků zahrnuje pod pojem komunitní práce různé modely, které se navzájem prolínají a doplňují. Za jeden z nich je považován i model komunitní péče, který je zaměřen, za pomoci rozvoje sociálních sítí a dobrovolnických služeb, na svépomocné uspokojování potřeb obyvatel, a to zejména seniorů, osob se zdravotním postižením a dětí předškolního věku [12]. Komunitní pracovníci pak podněcují zájem členů komunity o dobrovolnou nebo neformální podporu a péči o ostatní, což se odehrává zejména v rámci rodin [3]. Rodiny jsou tak v oblasti komunitní péče stěžejním cílem většiny aktivit zúčastněných [13].

Metody modelu komunitní péče jsou všestranně využitelné, a proto je snahou posledních dekád jejich rozšíření i do dalších oblastí, jako je např. zdravotnictví. Poměrně běžně jsou již aplikovány v psychiatrii v podobě komunitní psychiatrie, geriatrii nebo ošetřovatelství, přičemž v posledním uvedeném případě hovoříme o komunitním ošetřovatelství.

Výstižnou definici psychiatrické komunitní péče uvádí na svých webových stránkách Psychiatrická společnost České lékařské společnosti J. E. Purkyně: „Komunitní péče je široký soubor služeb, programů a zařízení, jehož cílem je pomoci lidem s duševní poruchou žít co nejvíce v podmínkách běžného života, subjektivně co nejuspokojivějším způsobem tak, aby mohly být co nejvíce uspokojeny jejich zdravotní, psychologické a sociální potřeby. Mezi postupy komunitní péče patří kromě léčby i podpora sociálních rolí, zejména v oblasti práce, bydlení a sociálních kontaktů, a podpora vztahů s rodinou, přáteli a dalšími lidmi. Cílovou skupinou komunitní péče jsou jak pacienti s duševní poruchou, tak i další členové komunity, kteří jsou podporováni, aby pomoc mohli poskytovat. Komunitní péče v oblasti zdravotních služeb zahrnuje všechny články péče včetně péče lůžkové, určuje jí však pozměněnou roli.“ [14] Komunitní péče tedy v uvedeném pojetí neusiluje o nahrazení tradičních zdravotnických zařízení, ale o jejich propojení s komunitními službami a přenastavení jejich funkcí tak, aby více podporovaly rekonvalescenci ve smyslu navrácení psychosociální rovnováhy a začlenění člověka do běžného života.

V ČR je z dlouhodobé perspektivy chápán pojem komunitní péče ještě šířeji, a to nejen jako různé druhy podpůrných služeb a intervencí sociálních a zdravotních, ale i vzdělávacích, dopravních nebo komunikačních, které jsou určené jedincům a různým skupinám (rodinám, obcím a dalším typům komunit). Komunitní péče je tak vnímána zejména v kontextu rozvoje schopnosti komunit podporovat své členy v udržování jejich zdraví, soběstačnosti nebo sociální vyváženosti, a slouží tak pro případy různých typů životních událostí, při nichž může být sociální vyváženost vychýlena a hrozí sociální vyloučení. Mezi zmíněné události patří zejména ohrožení zdraví, nemoc, invalidita, umírání, mateřství, rodičovství, ztráta živitele, ztráta výdělku nebo návrat z výkonu trestu či imigrace. Termín sociální vyloučení (exkluze) znamená narušení až ztrátu sociálních vztahů a vazeb, ať již jedince, nebo i menších skupin, komunit vůči větším. Následkem exkluze je ztráta pocitů sounáležitosti, pochopení, schopnosti pomoci, uznání, podílení se, spojená s nemožností uplatnit svá práva a příležitosti, což vede k psychické deprivaci [15].

Komunitní péče je optimálně poskytována takovým způsobem, aby členové komunit, znevýhodnění některými z výše uvedených životních událostí, mohli zůstat při zachování optimální kvality života ve svém sociálním prostředí v rámci svých přirozených komunit nebo se do některé z komunit začlenili. Pojem sociální prostředí je definován zákony, a zatímco zákon o sociálních službách uvádí pojem přirozené sociální prostředí a vymezuje jej jako: „… rodinu a sociální vazby k osobám blízkým, domácnost osoby a sociální vazby k dalším osobám, se kterými sdílí domácnost, a místa, kde osoby pracují, vzdělávají se a realizují běžné sociální aktivity…“ [9], zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, ve znění pozdějších předpisů (dále jen zákon o zdravotních službách), uvádí pojem týkající se uživatelů zdravotních služeb a péče, tedy pacientů, šířeji jako vlastní sociální prostředí a rozumí jím: „domácí prostředí pacienta nebo prostředí nahrazující domácí prostředí pacienta, např. zařízení sociálních služeb, zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, školy…“, „… a zařízení školního stravování nebo jiná obdobná zařízení, věznice pro výkon vazby a výkon trestu odnětí svobody, ústavy pro výkon zabezpečovací detence, zařízení pro zajištění cizinců a azylová zařízení…“ [16].

Jeden z předních českých geriatrů Z. Kalvach v této souvislosti uvažuje o nevhodnosti běžně užívaného pojmu „komunitní péče“, který, dle jeho mínění, vyvolává představu pečování o pasivního příjemce, což posléze vede k rozvoji nebo zhoršování jeho soběstačnosti a nezávislosti. Podle tohoto autora je vhodnější v uvedených souvislostech používat pojem komunitní podpora, který lépe vystihuje aktivity vedoucí ke zlepšení zdravotního stavu, psychické pohody i k řešení sociálních problémů příjemců, a to při zachování jejich plné autonomie a participace na podpůrných procesech [15].

Pro účely této publikace je i přes uvedené argumenty používán zažitý pojem komunitní péče, obsahově však odpovídající výše uvedenému názoru. To znamená, že komunitní péče je zde představena jako systém komunitní aktivní podpory (různí komunitní aktéři, zdravotní, sociální a další služby, zařízení, organizace, instituce) určený zejména ohroženému jedinci (event. rodině, skupině) k udržení svépomoci v jeho přirozené komunitě tak, aby nedošlo k sociálnímu vyloučení a zároveň byla zachována jeho schopnost rozhodování při udržení co nejvyšší možné kvality života.

Do definice komunitní péče je také zahrnuta pomoc komunitám v potenciálu podporovat své členy tak, aby mohli, pokud je to možné, zůstat žít ve svém přirozeném prostředí.

Všem pojetím, ať již hovoříme o komunitní péči, či podpoře, je společná myšlenka odklonu od řešení sociálních událostí pomocí institucionalizace, tedy poskytování ústavní péče v institucích, zejména ve smyslu dlouhodobé izolace uživatelů této péče (pobyty v ústavech sociální a zdravotní péče, jako jsou domovy seniorů, dětské domovy nebo léčebné ústavy), a zabránění přehnané medicinalizaci života a společnosti, tedy přenášení událostí a jevů nemedicínského rázu do zdravotnictví [17, 18, 19]. Snahou je naopak přispívání k sociální inkluzi (začlenění) členů komunity, jak nejlépe a nejdéle je to možné.

Komunitní péče se neobejde bez komunitního plánování, které je podle D. Jarošové analýzou zjišťování potřeb členů konkrétní komunity, na jejímž podkladě je možné naplánovat saturaci těchto potřeb za pomoci cílených aktivit podpůrných služeb [13].

Důležitou součástí komunitního plánování podpůrných služeb je partnerská spoluúčast členů komunit na přípravě plánů, což zaručuje, že poté přesně odpovídají potřebám komunity [11].

Pro potřeby komunitní péče by mělo být k dispozici spektrum krátkodobě pobytových, ambulantních, terénních a respitních (odlehčovacích) služeb, což při optimální provázanosti těchto služeb omezuje nutnost dlouhodobého pobytu v některém ze sociálních nebo zdravotnických zařízení [20].

Bibliografie ke kapitole 1

1.NEŠPOR, Zdeněk R. (ed.). Sociologická encyklopedie. Online. Sociologický ústav AV ČR, 2017. Dostupné z: https://encyklopedie.soc.cas.cz/w/Komunita. [cit. 2025-07-23].

2.ŠÁMALOVÁ, Kateřina a TOMEŠ, Igor (ed.). Řízení sociálních procesů v České republice. Praha: Univerzita Karlova, nakladatelství Karolinum, 2018. ISBN 978-80-246-4180-5.

3.KAPPL, Miroslav. Úvod do teorií a metod sociální práce s komunitou. Hradec Králové: Gaudeamus, 2014. ISBN 978-80-7435-401-4.

4.TOŽIČKA Tomáš a UHLOVÁ, Saša. Základy a principy komunitní práce. Online. Educon, 2018. Dostupné z: https://www.vlada.cz/assets/ppov/zalezitosti-romske-komunity/dokumenty/Publikace-komunitni_prace.pdf. [cit. 2023-08-01].

5.GOJOVÁ, Alice. Teorie a modely komunitní práce. Ostrava: Ostravská univerzita, 2006. ISBN 80-7368-154-4.

6.ŽUROVCOVÁ, Hana, VISHWANATHAN, Kumar, BÍLÝ, Tomáš et al. Role sociálního pracovníka v komunitní práci. Praha: Ministerstvo práce a sociálních věcí, 2015. Sešit sociální práce, 2/2015. ISBN 978-80-7421-087-7.

7.ŠŤASTNÁ, Jaroslava. Když se řekne komunitní práce. Praha: Univerzita Karlova, nakladatelství Karolinum, 2016. ISBN 978-80-246-3356-5.

8.MINISTERSTVO ŠKOLSTVÍ, MLÁDEŽE A TĚLOVÝCHOVY ČR. Specifické požadavky pro akreditaci oborů z oblasti sociální práce. Online. Dostupné z: https://www.msmt.cz/vzdelavani/vysoke-skolstvi/specificke-pozadavky-pro-akreditaci-oboru-z-oblasti-socialni-prace. [cit. 2023-08-01].

9.ČESKO. Zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách. Online. Zákony pro lidi, 2006. Dostupné z: https://www.zakonyprolidi.cz/cs/2006-108. [cit. 2023-10-01].

10.POLÁČKOVÁ, Lýdia a NEDĚLNÍKOVÁ, Dana (ed.). Metodická příručka pro výkon terénní sociální práce. Ostrava: Ostravská univerzita, 2008. Dostupné také z: https://www.mpsv.cz/documents/20142/225517/Metodicka_prirucka_TSP.pdf/17bd1ea0-e9c2-1ca1-b8da-a4102d995d32.

11.PILÁT, Miroslav. Komunitní plánování sociálních služeb v současné teorii a praxi. Praha: Portál, 2015. ISBN 978-80-262-0932-4.

12.POPPLE, Keith. Analysing Community Work: Theory and Practice. 2nd ed. Open University Press: Maidenhead, 2015. ISBN 978-03-352-4511-6.

13.JAROŠOVÁ, Darja. Úvod do komunitního ošetřovatelství. Praha: Grada Publishing, 2007. ISBN 978-80-247-2150-7.

14.ČESKÁ LÉKAŘSKÁ SPOLEČNOST J. E. PURKYNĚ. Komunitní péče. Online. Praha, 2010. Dostupné z: https://www.psychiatrie.cz/archiv-reforma/200-komunitni-pee. [cit. 2024-09-03].

15.KALVACH, Zdeněk et al. Podpora rozvoje komunitního systému integrovaných podpůrných služeb. Ostrava: Diakonie ČCE, 2014. ISBN 978-80-87953-07-5.

16.ČESKO. Zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování. Online. Zákony pro lidi, 2011. Dostupné z: https://www.zakonyprolidi.cz/cs/2011-372. [cit. 2024-09-03].

17.ILLICH, Ivan. Limity medicíny: Nemesis medicíny – zaprodané zdraví. Brno: Emitos, 2012. ISBN 978-80-87171-26-4.

18.ŠIMEK, Jiří. Lékařská etika. Praha: Grada Publishing, 2015. ISBN 978-80-247-5306-5.

19.DINGOVÁ ŠLIKOVÁ, Martina. Etické souvislosti alokace zdrojů s ohledem na možnosti a meze chronické dialyzační léčby. Disertační práce. Praha: Univerzita Karlova, Fakulta humanitních studií, 2021.

20.HORECKÝ, Jiří; POTŮČEK, Martin; CABRNOCH, Milan a KALVACH, Zdeněk. Reforma dlouhodobé péče pro Českou republiku: jak vyřešit problémy sociálně-zdravotních služeb v ČR a jak nastavit udržitelný systém dlouhodobé péče. Studie. Tábor: Asociace poskytovatelů sociálních služeb ČR, 2021. ISBN 978-80-88361-14-5.

1 Z těchto důvodů je v následujícím textu cíleně užíván pojem pracovník v komunitní péči, protože je zde poskytování komunitní péče pojato v širším kontextu.

2 V následujícím textu jsou pojmy „příjemce“ a „uživatel“ péče (služeb) používány jako synonyma.

2Přehled vývoje komunitní péče

Martina Dingová Šliková

Komunitní péče prošla během staletí významnými proměnami, které reflektují nejen změny ve společnosti, ale ivývoj přístupů kpéči ojedince či skupiny, které ji potřebují. Klíčové historické milníky od počátků institucionální péče přes její různé formy až po moderní modely zaměřené na podporu samostatnosti asociální integraci ukazují, jak se měnilo vnímání ařešení potřeb zranitelných skupin irole komunity. Tento vývoj ilustruje postupný odklon od centralizované, institucionální adlouhodobě pobytové péče směrem kindividuálnějším ainkluzivnějším přístupům, které zdůrazňují důstojnost, aktivní zapojení jednotlivců do společnosti apodporu přirozeného sociálního prostředí.

2.1Starověk

Laický typ solidární péče fungující jako podpůrné procesy pro komunity (pravěké tlupy, později okruh širší rodiny – rod, kmen) je starý jako lidstvo samo. Dokud byla společnost uspořádána do rodů, později kmenů, tedy skupin spojených příbuzenstvím, nebyly žádné formy podpory vpodstatě nutné, široká rodina svým členům dokázala zajistit odpovídající zdroje ati se podíleli dle svých možností na jejich obstarávání. Vyloučení ztěchto rodinných uskupení ovšem znamenalo pro vyhnance většinou smrt, aproto také patřilo mezi formy prvních trestů při provinění. Přidělování zdrojů bylo vdávných dobách řízeno určeným členem rodu, vpozdějších dobách kmenů většinou kmenovým náčelníkem akmenovým starším. Ztohoto uspořádání začaly vznikat ve formujících se civilizacích první podoby podpory, které řešily tehdejší sociální události paternalistickým způsobem. Srozmachem nejstarších městských států se pojí vznik širších společenství, pro která bylo typické postupné rozvolňování blízkých příbuzenských vazeb. Ti, kdo nebyli schopni samostatné obživy azároveň postrádali oporu vrodině či širším příbuzenstvu, začali být považováni za celospolečenskou zátěž. Jako jedni zprvních vevropské historii koncipovali určité paternalistické formy podpory vněkterých městských státech antičtí Řekové. Například vAthénách byla podpora určena svobodným obyvatelům, které poškodily četné válečné konflikty (váleční veteráni, sirotci po vojácích). Vpozdějších dobách byla rozšířena ina fyzicky postižené, kteří si nedokázali sami zajistit obživu azároveň byli nemajetní [1]. Zaváděny byly také státní příděly potravin, které se časem proměnily na slavné aobčany nárokované „chléb ahry“. Později, vantickém Římě, existovaly podobné státní podpory, ale začínaly se rozvíjet iprvní formy svépomocných uskupení. Příkladem mohou být collegia, sdružení, která zakládaly různě zaměřené komunity obyvatel (vojáci, svobodní řemeslníci akněží) kprosazování svých zájmů. Collegia plnila řadu funkcí, od politické podpory aprosazování zájmů (ztohoto důvodu byla ale ičastým terčem vládních represí), zlepšování životní úrovně svých členů apomoc vobdobí, kdy je postihlo neštěstí (vypravení pohřbu ze společné pokladny collegia, podpora osiřelých dětí avdov) [2].

2.2Středověk

Další snahy přišly až spolu snově se rozšiřujícími monoteistickými náboženstvími, nejprve judaismem, později křesťanstvím iislámem, ajejich filantropickými postoji³. Již učení Starého zákona, který je součástí židovské tradice, aposléze také Nový zákon přinesly důraz na pomoc bližnímu amilosrdenství, které je dodnes vnímáno jako ctnost apovinnost věřících. Vtomto kontextu začala být nezištná péče opotřebné akceptována jako správná ažádoucí [3, 4]. Křesťanské filantropické snahy se tedy od těch antických principiálně liší. Pomoc vkřesťanských intencích je, na rozdíl od státních paternalistických přídělových forem, vedena jinými motivy, jako je služba Bohu, dobročinnost, charita, sousedská výpomoc bližnímu.

Vrámcikřesťanské filozofie se již od raného středověku formovaly církevní řády aspolečenstva⁴, které vrůzně proměněné podobě, ato např. sjiným zaměřením nebo organizační strukturou, působí dodnes. Řády vytvářely samostatné komunity, které poskytovaly ochranu, pomoc arůzné služby nejen svým řádovým členům, ale také ostatním laickým věřícím. Mnoho řádů se věnovalo ošetřovatelské činnosti ařeholníci ařeholnice často poskytovali své služby přímo vrodinách, tedy vdnešním pojetí vpodstatě komunitním způsobem [5, 6, 7].

Důležitým článkem komunitní podpory se staly vtomto období vznikající farní systémy, které vrůzných podobách opět přetrvávají dodnes. Pojem farnost pochází zřeckého paroikia (sousedství). Jedná se onejmenší správní jednotku většiny křesťanských církví (podléhající diecézi včele sbiskupem), která sdružuje věřící na určitém území aposkytuje jim pastorační péči typicky vosobě faráře, případně ikaplanů [8]. Vobdobí vrcholného středověku kopírovaly farnosti území patřící kjednotlivým hradům azajišťovaly základní duchovní potřeby věřících, tedy svátost manželství, křty, církevní pohřby ataktéž společné bohoslužby. Během rozvoje středověké společnosti farností přibývalo astaly se pro věřící důležitou součástí běžného života. Farní komunity přinášely nejen sdílení společných hodnot pod jednotným duchovním vedením, ale církev, dle svých stanov, měla pro své farníky plnit funkci opory vnáročných životních situacích. Podle církevního práva katolické církve by se farář měl snažit poznat svěřené věřící (farníky) aplnit službu pastýře (pastorační péče), což znamená nejen posilovat farníky ve víře, ale mít iúčast na jejich starostech, úzkosti azármutku. Nemocným, kteří jsou blízko smrti, by se měl věnovat se zvláštní láskou astejně tak pečovat ochudé, utiskované, osamělé, vyhnance apostižené zvláštními nesnázemi. Měl by navštěvovat rodiny avnich usilovat opodporu manželů arodičů tak, aby dokázali plnit své povinnosti azvládli správně vychovávat děti [9].

Křesťanské církve (včetně řádů) zároveň po celá staletí zakládaly útulky (zárodky budoucí ústavní péče), vnichž byla, vsouladu spožadavkem křesťanského milosrdenství atouze po spasení, poskytována charitativní péče avpřípadě potřeby iošetření zdarma těm nejpotřebnějším [10, 3].

2.3Novověk

2.4Moderní dějiny

Do stejného období, kdy vznikla COS ahnutí settlementů, spadá ivznik moderního konceptu domácí péče, kdy vUSA začaly být zakládány organizace poskytující ošetřovatelskou péči onemocné vdomácím prostředí astejně jako vpředchozím případě došlo ivoblasti poskytování domácí péče kpřechodnému útlumu vobdobí obou světových válek [19].

Bibliografie ke kapitole 2

1.TOMEŠ, Igor. Sociální politika, teorie amezinárodní zkušenost. Praha: Socioklub, 2001. ISBN 80-86484-00-9.