KRÁL VE ŽLUTÉM

Copyright © Robert W. Chambers, 1895

Translation © Alena Adamcová, 2025

Cover © Splendidum družstvo, 2026

Czech Edition © Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice, 2026

První el. vydání

ISBN 978-80-7681-423-3 (EPUB)

ISBN 978-80-7681-424-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7681-425-7 (PDF)

Z amerického originálu The King in Yellow by Robert W. Chambers přeložila Alena Adamcová.

Obsah

Král ve žlutém

Maska

Na dračím dvoře

DOPORUČUJEME

Splendidum družstvo 2026

Král ve žlutém

Ke konci roku 1920 dokončila vláda Spojených států program přijatý v posledních měsících vlády prezidenta Wilsona. V zemi panoval klid. Nově vytvořené odbory řešily otázky mezd. Válka s Německem, které obsadilo ostrov Samoa, proběhla bez následků pro republiku. Invaze a okupace Norfolku byly zapomenuty díky sérii námořních vítězství a obklíčení generála von Gartenlauba ve státě New Jersey. Investice na Kubě a Havaji se stoprocentně vyplatily. Obrana země byla pozvednuta na potřebnou úroveň. Pobřežní města byla opevněna. Generální štáb reorganizoval armádu podle pruského systému; její počet byl zvýšen na 300 000 mužů, nepočítaje milion záložníků. Šest nejmodernějších eskader, vybavených křižníky a bitevními loděmi, hlídkovalo ve všech mořských oblastech a zásoby páry postačovaly k nepřetržité kontrole i vnitřních vod.

Vládci Západního pobřeží si konečně uvědomili, že pouhá láska k vlasti nestačí k jejímu důstojnému zastupování v zahraničí a že diplomatická kolej je stejně nezbytná jako právnické školy. Národ vzkvétal. Chicago, na čas ochromené druhým velkým požárem, povstalo z trosek v celé své královské nádheře a předčilo Bílé město, jež bylo ve spěchu obnoveno pouze pro rok 1893. Všude mizely slumy a nahrazovaly je honosné stavby; dokonce i v New Yorku náhlá touha po kráse vytlačila většinu ubohých architektonických výstřelků. Ulice byly rozšířeny, vydlážděny a osvětleny, vysazeny stromy, založena náměstí, část železnic byla zrušena a nahrazena podzemní dráhou.

Nové vládní budovy a kasárna byly po architektonické stránce bezchybné. Kamenná nábřeží obepínající ostrov se proměnila v parky. Místní obyvatelstvo to přijalo jako boží požehnání. Státní financování divadla a opery přineslo své plody. Národní umělecká akademie Spojených států se stala plně srovnatelnou s klasickými evropskými školami.

Z posledních smluv s Francií a Anglií jsme pouze těžili. Vyhoštění cizích Židů jako preventivní opatření, osídlení nově nezávislého černošského státu Suani, kontrola imigrace, nové zákony o naturalizaci a postupná centralizace výkonné i zákonodárné moci — to vše přispělo k národnímu klidu a prosperitě. Vláda vyřešila otázku původních obyvatel Ameriky — indiánští rangery v domorodých krojích se stali poslušným nástrojem ministra lesního hospodářství a národ si s úlevou oddychl. Po svolání kongresu všech náboženských organizací zmizely z povrchu země fanatismus a nesnášenlivost; dobrota a milosrdenství sblížily znepřátelené proudy a lidé začali říkat, že nastalo království Boží — přinejmenším v tom světě, který se nazýval Nový.

Sebezáchova nade vše — a tak Spojené státy zpovzdálí sledovaly, jak se Německo, Itálie, Španělsko a Belgie svíjejí v křečích anarchie, zatímco Rusko, skryté za Kavkazským hřebenem, si tyto země jednu po druhé podrobovalo. Léto roku 1899 bylo v New Yorku poznamenáno demontáží železnic. Následující zimu začala dlouholetá kampaň za zrušení zákonů zakazujících sebevraždu. V dubnu roku 1920 byla završena otevřením prvních státních Domů odsouzenců na Washington Square.

Toho dne jsem měl nějakou záležitost u doktora Archera na Madison Avenue. Před čtyřmi lety jsem spadl z koně a od té doby mě čas od času trápily bolesti v oblasti šíje a týlu. Před čtyřmi měsíci jsem se jich konečně zbavil a toho dne mě doktor propustil se slovy, že jsem zcela zdráv. Po pravdě řečeno byl jeho honorář přehnaně vysoký, ale zaplatil jsem jej beze zbytku. Nezapomněl jsem totiž, že před čtyřmi lety doktor Archer spáchal lékařský omyl. V bezvědomí mě tehdy zvedli z chodníku a odnesli do jeho domu. Někdo z milosrdenství poslal kulku do hlavy mého koně. Doktor prohlásil, že mám poškozený mozek, umístil mě do své soukromé kliniky a začal mě léčit jako duševně chorého. Nakonec mě uznal za uzdraveného, a přestože jsem byl po celou dobu při zdravém rozumu a neméně normální než on sám, přece jen jsem „zaplatil školné“, jak s oblibou žertoval, a kliniku opustil. Tehdy jsem mu s úsměškem řekl, že se mu za jeho omyl jednou jistě odvděčím. On se srdečně rozesmál a požádal mě, abych mu občas zavolal. Činil jsem tak v naději, že se mi někdy naskytne příležitost mu to oplatit. On mi ji však neposkytoval — a já byl trpělivý, uměl jsem čekat.

Pád z koně pro mne měl naštěstí nikoli zhoubné, nýbrž blahodárné následky: celý můj charakter se změnil k lepšímu. Z líného mladého hejskovitého povaleče jsem se stal činným, energickým a ve všem střídmým — ale především… především ctižádostivým. Jen jediná věc mě znepokojovala. Ať jsem se sobě vysmíval jakkoli, nepřestávala mě tížit.

Když jsem ležel na klinice, poprvé jsem si koupil a přečetl  Krále ve žlutém. Pamatuji si, že po prvním aktu mě napadlo, že je to zbytečná ztráta času. Vyskočil jsem a mrštil knihu do krbu. Svazek narazil na mříž a zůstal na ní rozevřený. Kdyby tehdy mé oči nepadly na otevřenou stránku a nespočinuly na prvním verši druhého aktu, k této hře bych se nikdy nevrátil. Naklonil jsem se, abych knihu postrčil do ohně, přečetl jsem ten řádek — a s výkřikem hrůzy, či snad prudkého rozkošného zachvění, jež proniklo celou mou bytostí, jsem ji vyrval z plamenů a odnesl do ložnice. Tam jsem ji četl a znovu četl bez přestání, plakal a smál se, zachvácen nervózním třesem. A dodnes mě znepokojuje, že nedokážu zapomenout na Karkosu, kde na nebi září černé hvězdy, kde se stíny lidských myšlenek po poledni prodlužují, když se dvě slunce noří do jezera Hali. Můj rozum si navždy uchoval paměť Bledé masky. Modlím se, aby Bůh proklel dramatika, tak jako dramatik proklel svět tímto nadzemským dílem — strašlivým ve své prostotě, neodolatelným ve své pravdě — celý tento svět bude ležet v prachu před Králem ve žlutém.

Když francouzská vláda zabavila přeložené výtisky právě dorazivší do Paříže, celý Londýn si je samozřejmě chtěl přečíst. Je známo, že se kniha šířila jako epidemie, z města do města, z kontinentu na kontinent. Všude byla zakazována, konfiskována, odsuzována v tisku i na kazatelnách, zatracována dokonce i nejpokrokovějšími literárními kritiky. Ne že by tyto zhoubné stránky porušovaly tabu, odhalovaly zakázané doktríny či urážely něčí přesvědčení. Kniha prostě nezapadala do žádného kánonu, a přece panovala shoda, že samotné Umění bylo ve hře Král ve žlutém znesvěceno — a všichni chápali, že lidská přirozenost nemůže takový nápor unést a dál žít, jakmile jednou pochopí slova skrývající v sobě nejčistší jed. Naivní banálnost prvního aktu jen zesilovala zhoubné účinky dalšího čtení.

Ale odbočuji. Onoho dne, 13. dubna 1920, když jsem kráčel od doktora Archera po Madison Avenue, byly otevřeny první vládní Paláce smrti. Na jižní straně Washington Square, mezi Worcester Street a Pátou avenue. Blok, který se dříve skládal z množství zpustlých starých budov s roztroušenými kavárnami a restauracemi pro přistěhovalce, byl vládou vykoupen už v zimě roku 1898. Francouzské a italské podniky byly strženy, celý blok obehnán pozlaceným železným plotem a proměněn v nádhernou zahradu s trávníky, záhony a fontánami. Uprostřed zahrady stála malá bílá budova přísné klasické architektury, obklopená kvetoucími keři. Šest iónských sloupů neslo střechu a jediný vchod byl pobit bronzem. Před dveřmi byla umístěna sochařská skupina Sudičky — dílo mladého amerického umělce Borise Ivejna, jenž zemřel v Paříži ve věku pouhých třiadvaceti let.

Probíhala zahajovací ceremonie, když jsem přecházel Univerzitní náměstí a vstupoval do parku. Proplétal jsem se mlčenlivým davem přihlížejících, ale na Čtvrté avenue mě zastavil policejní kordon. Dragounský pluk stál v půlkruhu kolem Paláců smrti. Na tribuně obrácené k Washington Square stál guvernér státu New York. Za ním přešlapovali starosta New Yorku a Brooklynu, generální policejní inspektor, velitel vládních vojsk, plukovník Livingston — náčelník prezidentské gardy Spojených států, generál Blount — velitel ostrova Governors a newyorského a brooklynského garnizonu, admirál Buffby, velitel Severní flotily, generálporučík Lanceford, personál národní charitativní nemocnice, senátoři Wies a Franklin za stát New York a komisař veřejných prací. Tribunu obklopovala eskadrona husarů národní gardy.

Guvernér právě dokončoval odpověď na krátký projev hlavního lékaře. Zaslechl jsem, jak říká: „Zákony zakazující sebevraždu a stanovující trest za pokus o sebezničení byly zrušeny. Vláda uznala za vhodné přiznat člověku právo ukončit existenci, jež se stala nesnesitelnou v důsledku fyzického či duševního utrpení. Domníváme se, že vyřazení takových jedinců ze společnosti jí přinese užitek. Po přijetí zákona počet sebevražd ve Spojených státech nevzrostl. Nyní, když se vláda rozhodla zřídit Paláce smrti v každém městě, městečku i vesnici, ukáže se, zda onu nabízenou pomoc přijme ta část lidstva, mezi níž denně přibývají nové oběti.“

Odmlčel se a obrátil se k bílé budově za tribunou. Nastalo mrtvé ticho.

„Zde čeká bezbolestná smrt toho, kdo již není schopen snášet životní útrapy. Hledáte-li smrt, naleznete ji.“

Poté se obrátil k veliteli prezidentské gardy a dodal: „Prohlašuji Paláce smrti za otevřené.“

A rozhlédnuv se po ohromném davu ještě jednou zřetelně zopakoval: „Občané Spojených států amerických, jménem vlády prohlašuji Paláce smrti za otevřené.“

Slavnostní okamžik narušil ostrý povel — husarská eskadrona se dala do pohybu za guvernérským kočárem, dragouni se přeskupili a seřadili podél Páté avenue v očekávání velitele garnizonu, jízdní policie je následovala.

Zanechal jsem dav zírající s otevřenými ústy na bílé mramorové Paláce smrti, přešel Pátou avenue a zamířil po západní straně k Bleecker Street. Pak jsem se otočil doprava a zastavil se před temným krámkem s vývěsním štítem:

 Hauberk, zbrojíř 

Obvyklou cestou jsem vystoupal po třech napůl rozpadlých ramenech schodiště a zaklepal na malé dveře na konci chodby. Otevřel mi pan Wilde a já vstoupil.

Vylezl zpět na svou vysokou stoličku, hodil po mně zkoumavý pohled a otevřel velkou účetní knihu s ošoupanými rohy.

Otočil list a prstem přejel drobně popsané sloupce.

Odkašlal si.

„…Obrátil se 6. dubna.“

Maska

Na dračím dvoře

DOPORUČUJEME

Díl - 159 Kč/ 227 str.

Díl - 159 Kč/ 259 str.

Díl - 159 Kč/ 255 str.

Díl - 79 Kč/ 161 str.

Díl - 79 Kč/ 188 str.